Провадження № 4-с/756/14/26
оболонський районний суд міста києва
УХВАЛА

іменем України

09 лютого 2026 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Пукала А.В.,

за участю

секретаря судового засідання Пегети І.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за ОСОБА_1 , стягувач: ОСОБА_2 , боржник: ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: Шевченківський відділ Державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, на дії державного виконавця,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва із скаргою, в якій просила:

- визнати протиправною відмову Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у скасуванні арешту, накладеного на майно ОСОБА_1 та зареєстрований у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 5506731;

- зобов`язати Шевченківський відділ Державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України скасувати арешт, накладений на майно ОСОБА_1 та зареєстрований у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 5506731.

Скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 . Наприкінці березня 2024 року їй стало відомо, що у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про обтяження № 5506731, згідно з яким накладено арешт на все нерухоме майно, належне ОСОБА_1 , на підставі постанови АА 119785 ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві від 03.08.2007, державний виконавець Бялий М.Г.

Запис про обтяження № 5506731 внесено під час примусового виконання виконавчого листа № 2-327/07, виданого 11.07.2007 Оболонським районним судом м. Києва.

Наполягаючи на наявності підстав для скасування арешту, ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України із заявою про скасування арешту.

Листом № 6620/21.10-25 від 03.12.2025 Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відмовив у скасуванні накладеного арешту, посилаючись на те, що інформація про відповідне виконавче провадження не обліковується.

Скаржник зазначив, що виконавчий лист, виданий 11.07.2007 Оболонським районним судом м. Києва, передбачав виконання судового рішення у справі № 2-327/07 за позовом ОСОБА_2 до суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Разом з тим 13.08.2008 рішенням Верховного Суду України рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано в частині стягнення моральної шкоди та в задоволенні позовних вимог відмовлено. Отже, у зв`язку зі скасуванням судового рішення у цивільній справі № 2-327/07 за позовом ОСОБА_2 до суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди виконавче провадження з його примусового виконання підлягало закриттю із скасуванням вжитих заходів примусового виконання.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23 грудня 2025 року скаргу було прийнято до розгляду та призначено її розгляд.

У судове засідання скаржник не прибула, її представник подала заяву про розгляд скарги без її участі, вимоги скарги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Шевченківський відділ Державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Суд встановив, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07.02.2007 у справі № 2-327/07 було частково задоволено позов ОСОБА_3 до суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.05.2007 апеляційну скаргу суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 було відхилено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07.02.2007 було залишено без змін.

Рішенням Верховного Суду від 13.08.2008 рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07.02.2007 та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07.05.2007 року в частині стягнення моральної шкоди було скасовано.

Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.08.2007 АА 119785 ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві було накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 .

З листа Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві № 6620/21.10-25 від 03.12.2025, адресованого адвокату Ковальовій О.О., вбачається, що відповідно до інформації автоматизованої системи виконавчого провадження за параметрами пошуку «пошук ВД/ВП (спецрозділ), пошук ВД/ВП (архів), пошук ВД/ВП» відомості про боржника ОСОБА_1 , щодо якої встановлено обтяження № 5506731 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підставі постанови № ДВ/3, АА 119785 від 03.08.2007 ВДВС Шевченківського РУЮ м. Києва, не обліковуються.

Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відмовив у скасуванні накладеного арешту, посилаючись на те, що інформація про відповідне виконавче провадження не обліковується.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 3 ч. ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника

Відповідно до ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна (ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Відповідно до роз`яснень, які надані в абз. 5 п. 1 та 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону «Про виконавче провадження».

В порядку ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань.

Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з положеннями ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» і роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року за № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» - у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються цим Законом (ч. 1 ст. 5 Закону).

Згідно зі ст. 3 цього Закону завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Враховуючи висновки, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини у справах: «Класс та інші проти Німеччини» від 06.09.1978 (заява № 55723/00) та «Кумпене і Мазере проти Румунії» від 17.12.2004 (заява № 33348/96), згідно з якими завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою, суд зауважує, що завдання суду у справі за цією скаргою полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав сторін виконавчого провадження під час примусового виконання рішення суду, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Отже, за змістом ст. 451 ЦПК України метою подання скарг на дії/бездіяльність службових і посадових осіб органів державної виконавчої влади, приватних виконавців під час судового контролю на стадії виконання кінцевого судового рішення у справі є ефективне і швидке поновлення порушених прав скаржника, яке відбувається, зокрема, шляхом визнання оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності неправомірними і зобов`язання державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

На рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства.

Арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Тобто заява про скасування арешту повинна розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» - позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Пункт 5 зазначеної постанови наголошує, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 (на теперішній час - статтею 59 Закону України про виконавче провадження.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд враховує, що ОСОБА_1 використала всі можливі передбачені законом заходи з метою усунення втручання у її право власності. При цьому підстав для такого втручання та збереження арешту майна на час розгляду скарги судом не встановлено, виконавче провадження про стягнення боргу за рішенням суду не здійснюється, і станом на теперішній час будь-які виконавчі провадження щодо неї відсутні. За таких обставин збереження обмежень у праві власності на належне їй майно у теперішній час має безпідставний характер.

Враховуючи викладене, наявні підстави для задоволення скарги.

Разом з тим, враховуючи, що виконавче провадження знищене, належним способом відновлення прав скаржника буде саме скасування арешту на належне їй майно.

На підставі викладеного, керуючись ст. 260 ЦПК України, суддя -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 , стягувач: ОСОБА_2 , боржник: ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: Шевченківський відділ Державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, на дії державного виконавця - задовольнити.

Скасувати арешт майна, яке належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ), накладений постановою державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві Бялого М.Г. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.08.2007 серії АА № 119785.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її підписання.

Учасник справи, якому ухвала суду не були вручені у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Андрій ПУКАЛО