ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 333/6512/24

провадження № 61-15123св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідачка), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 24 червня 2025 року, додаткове рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 10 липня 2025 року у складі судді Тучкова С. С. та постанову Запорізького апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Трофимової Д. А., Онищенка Е. А., Полякова О. З.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст вимог і підстав позовної заяви

1. У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування (далі - орган опіки та піклування), про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на неповнолітню дитину.

2. Вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 є його колишньою невісткою, яка з 25 липня 2009 року перебувала в шлюбі з його сином ОСОБА_4 , у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_5 , його онука. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2014 року у справі № 333/1904/14-ц цей шлюб - розірвано.

3. Коли почалося повномасштабне вторгнення на територію України, ОСОБА_4 добровільно вступив до лав Збройних Сил України та пішов захищати Батьківщину. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 загинув під час виконання бойових завдань, пов`язаних із захистом Батьківщини, про що 14 червня 2024 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) видане свідоцтво.

4. Після розлучення його сина з відповідачкою, а саме з 2014 року, онука ОСОБА_5 проживає разом з ним та бабусею ОСОБА_6 (проживала також разом із батьком до дня його мобілізації) за адресою: АДРЕСА_1 .

5. Із 2014 року відповідачка не спілкується з донькою, фактично за власною ініціативою відмовилася від виконання батьківських обов`язків. Беручи до уваги, що мати дитини проживає окремо та жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні дитини, позивач вважає, що є підстави для позбавлення її батьківських прав.

6. Внаслідок того, що ОСОБА_2 зовсім не бере участі в житті доньки, не цікавиться її життям, не телефонує дитині, не виявляє бажання спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, позивач змушений звернутися до суду з позовом. Дитина знаходиться на його утриманні. Між ним та дитиною склалися доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Всі питання щодо виховання вирішуються ним самостійно без участі та підтримки відповідачки. Він працює в Центральному відділі освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради в закладі дошкільної освіти (ясла-садок) № 186 «Смерека» на посаді сторожа, отримує заробітну плату, за місцем роботи характеризується позитивно. Відповідачка працює, але місце її роботи йому невідоме, інших аліментних зобов`язань вона не має.

7. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на неповнолітню ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду та до повноліття дитини.

Стислий виклад змісту судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

8. Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 24 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

9. Додатковим рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати з розгляду справи, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги, у розмірі 7 000,00 грн.

10. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведена. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , яка проживає разом з дідусем і бабусею, позивачем не надано. Матеріали справи не містять негативних характеристик, доказів винної поведінки відповідачки та умисного ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

11. ОСОБА_2 заперечувала проти позбавлення її батьківських прав, а тому суд вважав, що родинний зв`язок між матір`ю і донькою можливо відновити. Суд не встановив обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися зі своєю донькою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, яка наразі проживає з дідом і бабою. Навпаки сам факт заперечення відповідачкою проти позову про позбавлення її батьківських прав свідчить про її інтерес до дитини. Під час судового розгляду справи ОСОБА_2 була присутня на засіданнях та надала матеріали, що підтверджують її участь у вихованні та житті дитини.

12. Постановою Запорізького апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції та додаткове рішення цього суду - залишено без змін.

13. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована відсутністю достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, а отже, такий захід впливу не є необхідним. ОСОБА_2 не втратила інтересу до участі у вихованні дитини, має намір на відновлення відносин із дочкою, а позивачем не доведено необхідності застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, доцільність вжиття якого сторона позивача належно не аргументувала.

14. Суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідно до наказу Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 26 вересня 2024 року № 4113, розглянувши заяву ОСОБА_2 з питання припинення тимчасового влаштування ОСОБА_5 , дитини, яка залишилася без батьківського піклування і яка відповідно до наказу від 13 квітня 2023 року № 438 влаштована у сім`ю ОСОБА_6 , у зв`язку з поверненням дитини до матері на виховання, прийнято рішення про припинення тимчасового влаштування малолітньої ОСОБА_5 в родині ОСОБА_6 з 26 вересня 2024 року, а отже, ОСОБА_1 не може вимагати стягнення аліментів на утримання дитини.

15. Щодо присуджених до стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судом першої інстанції витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, у розмірі 7 000,00 грн, то суд апеляційної інстанції погодився із таким розміром, адже він відповідає принципу співмірності, складності справи та виконаним адвокатом обсягом робіт.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Стислий виклад доводів і вимог касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу

16. 26 листопада 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 24 червня 2025 року, додаткове рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 10 липня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

17. Як на підставу касаційного оскарження, ОСОБА_1 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

18. Так, заявник зазначив, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норму права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, у постановах Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 941/314/22, від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18.

19. Відзивів на касаційну скаргу не надходило.

РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

20. Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.

21. 23 грудня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДАМИ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

22. ОСОБА_4 і ОСОБА_7 із 2009 року перебували у шлюбі.

23. Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 19 січня 2010 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_4 і ОСОБА_8 є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

24. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2014 року у справі № 333/1904/14-ц (провадження № 2/333/1368/14) шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , зареєстрований 25 липня 2009 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 430, розірвано.

25. Коли почалося повномасштабне вторгнення на територію України, ОСОБА_4 добровільно вступив до лав Збройних Сил України та пішов захищати Батьківщину.

26. Відповідно до сповіщення сім`ї № 80, виданого ІНФОРМАЦІЯ_4 від 13 червня 2024 року вих. № 4985, солдат ОСОБА_4 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання бойових завдань, пов`язаних із захистом Батьківщини.

27. На підставі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 14 червня 2024 року, встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

28. ОСОБА_1 із 23 вересня 2017 року працює у Центральному відділі освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради в Закладі дошкільної освіти (ясла-садок) № 186 «Смерека» на посаді сторожа, отримує заробітну плату, за місцем роботи характеризується позитивно.

29. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 серпня 2023 року, ОСОБА_1 є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , а саме: житлового будинку з гаражем літ. «А-2», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці 600 кв. м.

30. Згідно з актом про проживання громадян від 19 липня 2024 року, виданим Квартальним комітетом № 10, у результаті обстеження комісією зі слів сусідів встановлено, що ОСОБА_5 з моменту народження проживає за адресою: АДРЕСА_1 , але не зареєстрована.

31. На підставі інформації, наданої Запорізькою гімназією № 103 Запорізької міської ради від 23 липня 2024 року вих. № 01-22/204 і від 22 травня 2025 року вих. № 01-22/146, встановлено, що ОСОБА_5 з 01 вересня 2016 року навчається у Запорізькій гімназії № 103 Запорізької міської ради. Мати ОСОБА_2 справами дівчинки не цікавиться, зв`язок із класним керівником не підтримує, батьківські збори не відвідує. Батько ОСОБА_4 перебував на передовій. Контакт з класним керівником підтримував за можливості. Дідусь ОСОБА_1 цікавиться справами Єлизавети, сприяє поліпшенню навчальних досягнень, всі рекомендації щодо навчання і виховання виконує, батьківські збори відвідує. Дитина забезпечена всім необхідним для навчання, одягнена за сезоном.

32. Згідно з довідкою з курсів англійської мови «Гаудеамус» ОСОБА_1 сплачує за навчання ОСОБА_10 англійської мови з вересня 2017 року за безготівковим розрахунком.

33. ОСОБА_2 із січня 2020 року працює в Представництві «Берлін-Хемі/А.Менаріні Україна ГмбХ в Україні» на посаді спеціаліста по зв`язках з медичною громадськістю в м. Запоріжжі, отримує заробітну плату за місцем роботи характеризується позитивно.

34. Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 08 лютого 2017 року Комунарським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_2 є матір`ю неповнолітньої дитини ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

35. Згідно з довідкою, наданою ФОП ОСОБА_12 від 07 жовтня 2024 року вих. № 11, ОСОБА_5 до грудня 2021 року спостерігалася в КНП ЦПМСД № 6 лікарем ОСОБА_12 , з грудня 2021 року і до теперішнього часу обстежується у дитячій амбулаторії ФОП ОСОБА_12 . При відвідуванні на дому та візитів до дитячої амбулаторії дитину супроводжує мати ОСОБА_2 , з народження є контактною особою, сумлінно виконує всі призначення лікаря. Батько ОСОБА_4 здоров`ям дитини не цікавиться, на прийомах та при відвідуванні вдома присутнім не був.

36. Допитана у судовому засіданні судом першої інстанції свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що вона мешкає по сусідству з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є його колишньою невісткою. Після того, як остання розлучилася із сином позивача, ОСОБА_5 залишилася мешкати разом із дідусем та бабусею. До розлучення невістка також мешкала з ними.

37. Допитана у судовому засіданні судом першої інстанції свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона мешкає однією сім`єю з молодшим сином ОСОБА_1 - ОСОБА_15 . ОСОБА_16 є колишньою дружиною загиблого сина ОСОБА_1 - ОСОБА_17 . ОСОБА_16 не займається вихованням доньки. З початку війни усю турботу про дитину взяли на себе дідусь та бабуся. Вона також допомагає ОСОБА_5 з навчанням. Щодо характеристики ОСОБА_16 , то їй невідомі факти вживання останньою наркотичних засобів чи зловживання алкогольними напоями.

38. Відповідно до інформації, наданої Управлінням Державної міграційної служби України в Запорізькій області від 05 грудня 2024 року, ОСОБА_2 із 08 липня 2014 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 по м. Запоріжжю та Запорізькій області зареєстрованою / знятою з реєстрації місця проживання не значиться.

39. На підставі інформації, наданої Міністерством соціальної політики України, ОСОБА_2 перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа з 15 жовтня 2022 року, довідка внутрішньої переміщеної особи станом на 10 грудня 2024 року чинна. Станом на 10 грудня 2024 року інформація про ОСОБА_5 в ЄІБД ВПО відсутня.

40. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади, з 28 березня 2025 року адреса зареєстрованого місця проживання ОСОБА_5 : АДРЕСА_1 .

41. Згідно з актом обстеження умов проживання, проведеного спеціалістами відділу по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, від 24 вересня 2024 року, дитина ОСОБА_5 проживає з дідусем ОСОБА_1 і бабусею ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 . Стосунки у сім`ї добрі, турботливі. Зі слів дитини, вона мешкає з дідусем і бабусею з народження, з 2022 року з матір`ю не спілкується, завжди про неї піклувалися дідусь з бабусею, під час воєнних дій матір дитини намагалася вивезти її на тимчасово окуповану територію, не заперечує проти позбавлення матері батьківських прав.

42. Відповідно до наказу від 26 вересня 2024 року № 4113 Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, розглянувши заяву ОСОБА_2 з питання припинення тимчасового влаштування ОСОБА_5 , дитини, яка залишилася без батьківського піклування і яка відповідно до наказу від 13 квітня 2023 року № 438 влаштована у сім`ю ОСОБА_6 , у зв`язку з поверненням дитини до матері на виховання, прийнято рішення про припинення тимчасового влаштування малолітньої ОСОБА_5 в родині ОСОБА_6 з 26 вересня 2024 року.

43. Органом опіки та піклування наданий суду висновок про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_5 .

44. У судовому засіданні суду апеляційної інстанції заслухана думка неповнолітньої ОСОБА_5 , яка пояснила, що не заперечує щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Вважає, що відповідачка ухиляється від її виховання та утримання.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Право, застосоване судом, та оцінка доводів касаційної скарги

45. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

46. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають усіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини)).

47. Стаття 9 Конвенція про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

48. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частини друга та третя статті 51 Конституції України).

49. Відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 1 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

50. Частиною першою статті 8 Закону № 2402-III передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

51. Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону № 2402-III виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

52. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, повагу до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

53. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

54. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (частини друга та третя статті 150 СК України).

55. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частини перша, друга та четверта статті 155 СК України).

56. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (частина друга статті 157 СК України).

57. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 ЦК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

58. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (частина перша статті 165 СК України).

59. Верховний Суд в оцінці обставин справи керується тим, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

60. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 361/2014/22).

61. Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18 наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності.

62. Крім того, Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови Верховного Суду від 19 лютого 2025 року в справі № 182/3090/22, від 07 березня 2024 року в справі № 947/7448/22 та інші).

63. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

64. ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

65. Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зав`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року в справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).

66. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

67. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 22 січня 2025 року в справі № 336/13092/23, від 19 лютого 2024 року в справі № 159/2012/23 та інших.

68. Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що в справі не встановлено виключних обставин, які свідчили б про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо її доньки ОСОБА_5 . Факт заперечення відповідачки проти позову про позбавлення її батьківських прав свідчить про намір відновити відносини з дитиною, а необхідність та пропорційність застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав за обставинами цієї справи не доведено.

69. Урахування думки дитини щодо її життя передбачає стаття 12 Конвенції з прав дитини, яка зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.

70. Щодо доводів касаційної скарги про неврахування у справі думки дитини Верховний Суд зазначає, оскільки дитина останні роки після припинення спільного проживання батьків проживала разом з дідом та бабою, відносини з якими для неї є пріоритетними, з`ясована судом апеляційної інстанції думка дитини, яка вважає, що можна позбавити її матір батьківських прав, не може вважатися визначальною обставиною під час вирішення питання про позбавлення батьківських прав, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її справжнім інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким діти в силу свого віку та життєвого досвіду неспроможні надавати виважену та правильну оцінку.

71. За встановленими у цій справі обставинами, в сукупності з іншими доказами, які безспірно не свідчать про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків стосовно дитини, думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути вирішальною, як не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав матері дитини призведе до забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

72. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

73. Верховним Судом у постановах від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22, від 22 листопада 2023 року в справі № 1915/2789/12 та інших акцентував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

74. Обставин, які б характеризували ОСОБА_2 як таку, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, в справі не встановлено.Тобто в справі не встановлено ні винної поведінки матері, ні свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що свідчить про відсутність підстав для позбавлення її батьківських прав щодо неповнолітньої доньки.Поведінка ОСОБА_2 загалом свідчить про її бажання як матері брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, її спроможність та волевиявлення виконувати свої природні материнські обов`язки.

75. У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - необхідно вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

76. Верховний Суд вчергове зазначає про підходи, якими керується у справах подібної категорії, а саме: у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю (кровними батьками), крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).

77. Установивши, що тимчасова обмежена участь матері у спілкуванні з дитиною та її вихованні не пов`язана з винними та свідомими діями відповідачки, спрямованими на фізичне дистанціювання та емоційне відсторонення від дитини, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав.

78. Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суди не врахували, що дитина із народження проживає з ним, відповідачка життям, справами та навчанням доньки не цікавиться, що підтверджується інформацією, наданою Запорізькою гімназією № 103 Запорізької міської ради, показаннями свідків та іншими доказами, Верховний Суд відхиляє, з огляду на те, що суди критично оцінили ці докази, подані позивачем, оскільки за їхнім внутрішнім переконанням вони не є достатніми для позбавлення відповідачки батьківських прав, такі докази беззаперечно не підтверджують факт свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання обов`язків з виховання дитини.

Щодо підстав касаційного оскарження

79. Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

80. Доводи ОСОБА_1 про те, що судові рішення у справі ухвалені без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, у постановах Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 941/314/22, від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, Верховний Суд відхиляє, оскільки саме по собі посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними фактичними обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

81. У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій не встановили достатніх підстав для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав з огляду на недоведеність позивачем факту ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, тому їхні висновки про відмову в позові не суперечать наведеним заявником у касаційній скарзі загальним висновкам Верховного Суду.

82. Інші висновки, викладені в згаданих постановах, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки у всіх справах суди виходили з конкретних обставин кожної із цих справ та з урахуванням наданих учасниками справи доказів, оцінюючи їх у сукупності, тобто їх сформульовано у справах, фактичні обставини яких є відмінними від обставин справи, що переглядається. Отже, доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

83. Верховний Суд звертає увагу на те, що інтерпретація учасником справи обставин справи та юридичного змісту норм права, яка не збігається з висновками судів, не є доказом помилковості таких висновків.

84. Проаналізувавши обсяг дослідження доводів учасників справи та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, вичерпності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд дійшов переконання, що у справі учасникам справи надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, які мали значення для правильного вирішення справи.

85. Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що відповідачка не надала достатніх доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, оскільки, встановивши, що ОСОБА_2 користувалася професійною правничою допомогою при розгляді справи у суді першої інстанції, урахувавши тривалість розгляду справи, обсяг наданих представником сторони послуг, а також співмірність заявленого нею розміру витрат на професійну правничу допомогу із складністю справи, суд першої інстанції обґрунтовано зменшив їх розмір та присудив на користь відповідачки 7 000,00 грн. Визначена судом першої інстанції до стягнення сума судових витрат на професійну правничу допомогу відповідає вимогам розумності та справедливості.

86. Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, проте суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

87. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

88. Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 24 червня 2025 року, додаткове рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 10 липня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара