Дата документу 10.02.2026 Справа № 334/5183/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/5183/25
Провадження №22-ц/807/399/26
Головуючий в 1-й інстанції Бредіхін Ю.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Кочеткової І.В., Полякова О.З.,
секретарОстащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2025 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_1 до державної установи «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України», Головного управління Національної поліції у Луганській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року позивач звернувся із вимогою про стягнення з відповідачів суми моральної шкоди, яке обґрунтовано тим, що 07.12.2023 року, приблизно о 16 годині 10 хвилин, водій ОСОБА_2 (начальник управління «КОРД» ГУНП в Луганській області), керуючи службовим броньованим автомобілем «Toyota Prado», peєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи рух по проїзній частині вул. Руставі у м. Запоріжжі, з боку вул. Академіка Александрова в напрямку вул. Зестафонської, в районі буд. 1А по вул. Руставі, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_1 , яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу, зліва направо за ходом руху транспортного засобу. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження, з якими була доставлена до КНП «Міська лікарня №9» ЗМР. Відповідно до висновків судово-медичних експертиз внаслідок ДТП ОСОБА_1 отримала численні тілесні ушкодження, які кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалий розлад здоров`я. В подальшому постановою слідчого від 27.05.2025 року кримінальне провадження за фактом ДТП закрите у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. У зв`язку із чим, позивач, керуючись положеннями ч. 2 ст. 1167 ЦК України, звернулась із вимогами до ДУ «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України», як власника транспортного засобу, та до ГУНП у Луганській області, як роботодавця, про відшкодування моральної шкоди у розмірі 320 000 грн. Розмір шкоди визначено позивачем з урахуванням постанови Правління Національного банку України №109 від 30.05.2022 «Про розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на рівні максимального розміру шкоди, заподіяного життю та здоров`ю потерпілого.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2025 року, позов ОСОБА_1 до державної установи «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України», Головного управління Національної поліції у Луганській області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Луганській області (, юридична адреса: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Партизанська, 16) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ) моральну шкоди у розмірі 200 000 (двісті тисяч) гривень.

В задоволені вимог до державної установи «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України» (, юридична адреса: м. Київ, вул. Академіка Богомольца, буд. 10) та решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Головне управління Національної поліції в Луганській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відсутність протиправної поведінки під час скоєння ДТП, яка мала місце 07.12.2023 та заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_1 на той час працівником ГУНП в Луганській області ОСОБА_2 , виключає будь яку цивільно-правову відповідальність роботодавця ГУНП в Луганській області. Розмір стягнутої моральної шкоди не відповідає принципам розумності та пропорційності, а також ступеню вини особи, що завдала шкоди.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кравченка Олега Павловича зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 грудня 2023 року, приблизно о 16 годині 10 хвилин, водій ОСОБА_2 (начальник управління «КОРД» ГУНП в Луганській області), керуючи службовим броньованим автомобілем «Toyota Prado», peєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи рух по проїзній частині вул. Руставі у м. Запоріжжі, з боку вул. Академіка Александрова в напрямку вул. Зестафонської, в районі буд. 1А по вул. Руставі, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу, зліва направо за ходом руху транспортного засобу.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження, з якими була доставлена до КНП «Міська лікарня №9» ЗМР.

Згідно висновку судово-медичної експертизи від 23.01.2024 №114п, травма правої гомілки з відкритим переломом обох кісток з вивихом стопи, закритий перелом лівої малогомілкової кістки у ОСОБА_1 кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалий розлад здоров`я. Тілесні ушкодження утворились від дії тупого предмета. Давність утворення ушкоджень не суперечить терміну, зазначеному в обставинах справи. Утворення тілесних ушкоджень в умовах зазначеної ДТП не виключається.

Згідно висновків судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження технічного стану транспортного засобу від 25.01.2024 №СЕ-19/108-23/19833-ІТ, на момент проведення огляду та експертного дослідження рульове керування, робоча гальмівна система та ходова частина автомобіля «Toyota Prado», peєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходилась у працездатному стані.

Згідно висновків судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму ДТП від 20.12.2024 №СЕ-19/108-24/24370-ІТ: У дорожньо-транспортній ситуації, що досліджувалася, водій ОСОБА_2 з урахуванням його показань не мав технічної можливості уникнути дорожньо-транспортної пригоди.

27 травня 2025 року старшим слідчим в ОВС першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі Шудриком О.М. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000698, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 грудня 2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення.

Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) повідомило, що згідно з відомостями, що містить Єдина централізована база даних, оператором якої статтею 55 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено МТСБУ, автомобіль «Toyota Land Cruiser Prado» р.н.з. НОМЕР_1 , Vin-код НОМЕР_3 , станом на 07.12.2023 не був забезпечений договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності

Згідно виданої відділенням травматології та ортопедії з ліжками нейрохірургії, політравми та мікрохірургії кисті вказаного медичного закладу Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №14950 на ім`я ОСОБА_1 від 03.01.2024: « ОСОБА_3 захворювання: Зі слів хворої, наданої інформації та супровідного талону ШМД, 07.12.2023 о 16:00 була збита легковим автомобілем за адресою Руставі, 10. Бригадою ШМД доставлена до МЛ №9, де після огляду та обстеження пацієнтка була госпіталізована до травматологічного відділення та подана до ургентної операційної. Повний діагноз: В/переломо-вивих правої стопи з перелом н/3 м/гомілкової кістки та заднього краю в/гомілкової кістки правої гомілки зі зміщенням. Розрив ДМГС праворуч. 3/перелом зовнішньої кісточки лівої гомілки без зміщення.

У період з 08.07.2024 до 15.07.2024 ОСОБА_1 повторно проходила курс стаціонарного лікування відділенні травматології та ортопедії з ліжками нейрохірургії, політравми та мікрохірургії кисті цього ж медичного закладу, та у Виписці із медичної карти стаціонарного хворого №7420 на ім`я ОСОБА_1 від 15.07.2024 зазначено: « ОСОБА_3 захворювання: Зі слів хворої травму отримала в результаті ДТП, була збита машиною 07.12.2023, прооперована у МЛ9. 28.06.2024 звернулася на консультацію до ОСОБА_4 , за результатами якої отримала направлення на госпіталізацію в плановому порядку до відділення для оперативного лікування. 08.07.24 госпіталізована до відділення. Перенесені операції: МОС двокісточкового перелому правої гомілки. 7.4 Проведене лікування: 10.07.24 операція - Видалення 2-х спиць із зовнішньої кісточки правої гомілки. Анестезія: СМА».

Згідно виданого УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя пенсійного посвідчення серія НОМЕР_4 від 26.01.2005р. ОСОБА_1 , 1949 р.н. є пенсіонером за віком на термін з 02.10.2004 довічно.

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією (травматологічна МСЕК) серія 12 ААГ №830548 від 21.10.2024 ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності довічно, рекомендовано амбулаторне і стаціонарне лікування у травматолога, невролога, санаторно-курортне лікування, милиці ліктьові.

Відповідно до умов договору позички від 05.09.2023 року №36/23 автомобіль «Toyota Land Cruiser Prado» р.н.з. НОМЕР_1 , переданий ДУ «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України» у безоплатне користування ГУНП у Луганській області.

Задовольняючи вимоги позову частково, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність обвинувального вироку чи наявність постанови слідчого про закриття кримінального провадження не звільняє відповідача від обов`язку доказування своєї невинуватості. Таким чином, закон зобов`язує саме відповідача довести, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з його вини. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, у тому числі, якщо шкоди завдано ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Ураховуючи наведене, суд першої інстанції відхилив доводи відповідача ГУНП у Луганській області щодо наявності у діях ОСОБА_1 протиправної поведінки, адже доказів такого суду не надано, а твердження відповідача ґрунтується виключно на припущенні. Виходячи із засад розумності і справедливості, з огляду на відсутність протиправності діяння заподіювача моральної шкоди, та вини останнього в її заподіянні, та зважаючи на суттєвість отриманих ушкоджень та тривалість лікування суд першої інстанції вважав, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в розмірі 200 000 грн. Також, суд вважав безпідставним пред`явлення вимоги до державної установи «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України», як власника транспортного засобу, оскільки під час розгляду справи встановлено, що автомобіль «Toyota Prado», peєстраційний номер НОМЕР_1 , на законних підставах перебував у користуванні ГУНП у Луганській області та використовувався його працівником під час виконання службових обов`язків. Чинне законодавство, пов`язує відповідальність особи із безпосереднім володінням та користуванням джерелом підвищеної небезпеки, а тому вимоги заявлені до державної установи «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України» є необґрунтованими.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, прийшов до правильного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що доводи відповідача ГУНП у Луганській області щодо наявності у діях ОСОБА_1 протиправної поведінки є необґрунтованими, адже доказів такого не надано, а твердження відповідача ґрунтується виключно на припущенні.

Згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Як встановлено під час судового розгляду, водій ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачем та під час виконання трудових обов`язків здійснив наїзд на пішохода, позивачку у справі.

Врахувавши наведені обставини та норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Головне управління Національної поліції у Луганській області, як володілець джерела підвищеної небезпеки повинно нести відповідальність за шкоду, в тому числі й моральну, завдану таким джерелом, незалежно від наявності його вини.

За правилами частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд першої інстанції, з урахуванням принципу розумності і співмірності, з відповідача на користь позивача стягнув 200000,00 грн. відшкодування моральної шкоди. Вказаний розмір моральної шкоди на думку суду апеляційної інстанції є обґрунтованим, зважуючи на суттєвість отриманих позивачкою тілесних ушкоджень, тривалості лікування та подальшого встановлення статусу особи з інвалідністю.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 11 лютого 2026 року.

Головуючий С.В. Кухар

Судді: І.В. Кочеткова

О.З. Поляков