ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/2311/24 Номер провадження 22-ц/814/354/26Головуючий у 1-й інстанції Река А. С. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий суддя: Триголов В.М.

Судді: Чумак О.В., Лобов О.А.

Секретар:Грицак А.Я.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , адвоката Варавіна Сергія Дмитровича на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30 травня 2025 року по справі за позовом Кременчуцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації до Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про скасування рішення сільської ради, визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки та скасування Державної реєстрації права власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2024 року перший заступник керівника Кременчуцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації звернувся до суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до рішення Пішанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 16.05.2011 року затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,1200 га з кадастровим номером :05:005:0289, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 .

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1 отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку, який 23.09.2011 року зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі під № 01150.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку відсутні. Разом з тим, окружною прокуратурою встановлено, що вищезазначена земельна ділянка сформована та вибула у приватну власність на підставі рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 16.05.2011 року, яке було прийняте з перевищенням наданих законом повноважень всупереч вимогам земельного і лісового законодавства.

Як установлено окружною прокуратурою, земельна ділянка лісогосподарського призначення площею 0,12 га, перебуває на праві постійного користування у Філії «Кременчуцьке лісове господарство» Слобожанського офісу ДП «Ліси України».

Враховуючи чинні норми земельного законодавства розпорядником та органом, що реалізує права власника на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення державної власності, що знаходиться в адміністративних межах села Кривуші Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, є Кременчуцька районна військова (державна) адміністрація.

Держава як власник спірного майна делегувала Піщанській сільській раді повноваження лише щодо здійснення права комунальної власності від імені територіальної громади, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом, водночас Піщанська сільська рада розпорядилась землею не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом. Таким чином, земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею - без прийняття ним відповідного рішення. І оскільки держава в особі Кременчуцької РВА не розпорядилася земельною ділянкою у передбачений законом спосіб, Піщанська сільська рада відчужила її без вираження на це волі власника.

Враховуючи вищевикладене, позивач просиВ :

визнати незаконним та скасувати рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 16.05.2011 «Про надання земельної ділянки у власність громадянці ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 » про затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 0,1200 га з кадастровим номером :05:005:0289, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га з кадастровим номером :05:005:0289 ЯК № 224925, який 23.09.2011 року зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі під № 01150;

витребувати на користь власника Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації з володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1200 га з кадастровим номером :05:005:0289;

скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки загальною площею 0,1200 га з кадастровим номером :05:005:0289 з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо даної земельної ділянки; стягнути з відповідачів на користь Полтавської обласної прокуратури судовий збір в сумі 12 112 грн.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30 травня 2025 року позовні вимоги Кременчуцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації до Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про скасування рішення сільської ради, визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки та скасування Державної реєстрації права власності на земельну ділянку задоволено частково.

Витребувано на користь держави в особі Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації від ОСОБА_1 , земельну ділянку з кадастровим номером :05:005:0289, площею 0,1200 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 та Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області на користь Полтавської обласної прокуратури судовий збір по 1514 (тисячі п`ятсот чотирнадцять) грн. з кожного.

Непогодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив відповідач ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим, що рішення прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права без урахування доказів у справі.

Зокрема , апелянт зазначає, що набула у власність земельну ділянку з кадастровим номером :05:005:0289, що розташована по АДРЕСА_1 на законних підставах та у спосіб, визначений Законом. Як на час набуття у власність вказаної земельної ділянки, так і станом на день розгляду цієї справи в суді, на отриманій земельній ділянці ніколи не росли лісові насадження (сосни, ялина, тощо), виключно чагарники та трава.

Також вказує, що на підставі Рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 16.05.2011 «Про надання земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 » 07.09.2011 року Відділом держкомзему у Кременчуцькому районі було здійснено державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:005:0289 та ОСОБА_1 було отримано Декржавний акт на право власності на земельну ділянку серії ПК №224925. З наведеного вбачається , що ще в 2011 році позивач був обізнаний про набуття ОСОБА_1 земельної ділянки у власність, що в свою чергу свідчить про сплив загального строку позовної давності.

Апелянт зауважує, що помилка держави (якщо така відбулась), в даному випадку, як стверджує Кременчуцька окружна прокуратура, органу місцевого самоврядування в особі Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, неправомірність прийнятого рішення органу місцевого самоврядування, яке в подальшому може бути визнано незаконним та скасовано, не може бути виправлена за рахунок іншої особи нового власника майна ОСОБА_2 , яка на законних підставах набула право власності на земельну ділянку. Для виправлення таких помилок існує такий спосіб захисту як відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю органом місцевого самоврядування.

Також у скарзі зазначено, що винятки визначені ч.3 ст.388 ЦК України, не відносяться до спірних правовідносин, тому слід застосовувати положення п.1 ч.3 ст.388 ЦК України, відповідно до якого, з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років.

Позивачем та іншими сторонами не оспорюється, що ОСОБА_1 отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1200 га з кадастровим номером :05:005:0289 ЯК № 224925, який 23 вересня 2011 року зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі під № 01150. Отже, 22.09.2021 року сплив визначений законом строк, в межах якого держава могла витребувати майно.

Окрім того, при прийнятті Кременчуцьким районним судом Полтавської області рішення від 30.05.25 року питання про компенсацію ОСОБА_1 вартості земельної ділянки не вирішувалося, кошти на депозиний рахунок суду від позивача не надходили, вилучення нерухомого майна проведене з порушенням норм законодавства, чинного на час прийняття судового рішення.

Зважаючи на викладене апелянт просить скасувати рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30 травня 2025 року , та постановити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Від Піщанської сільської ради надійшов відзив на апеляційну скргу , згідно якого рада вважає рішення суду першої інстанції необгрутнованим та прийнятим з порушенням норм матеріального права. Просить апеляційну скаргу задовольнити , а рішення суду першої інстанції скасувати. Вказує, що на момент прийняття спірного рішення, земельна ділянка відповідно до викопіювання із містобудівної документації Генеральний план с. Кривуші розробленого в 1995 році (лист відділу містобудування та архітектури Кременчуцької районної військової адміністрації, від 15.03.2024, №2) розташована в межах населеного пункту села Кривуші. До проекту землеустрою наданий висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, Комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою Кременчуцької районної державної адміністрації від 18.04.2011, у п.6.1. якого зазначено, що Землекористувач (власник) земельної ділянки, яка вилучається Піщанська сільська рада, що земля не надана у власність та постійне користування в межах населених пунктів. Категорія земель: землі сільськогосподарського призначення. Відтак , позивачем не було доведено факту перебування земельної ділянки в державній власності та в постійному користуванні.

Від Кременчуцької окружної прокуратури надійшли додаткові пояснення та відзив на апеляційну скаргу, у яких позивач посилаючись на безпідставність апеляційної скарги просить рішення залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Зазначає, що з урахуванням відсутності у Філії «Кременчуцьке лісове господарство» розробленої землевпорядної документації на земельні ділянки, що перебувають у їх користуванні, та актів на право постійного користування, проєкт землеустрою розроблено без врахування даних планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування Філії «Кременчуцьке лісове господарство». За результатами земельну ділянку лісогосподарського призначення неправомірно віднесено до земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, чим фактично змінено її цільове призначення та форму власності. Щодо пропуску позовної давності прокуратура зазначила , що з листа від 26.02.2024 № 272/01-35 Кременчуцької РВА на повідомлення прокурора вбачається, що Кременчуцька РВА про вилучення зазначених у листах земельних ділянок із земель державної власності та передачі їх у приватну власність дізналася лише після отримання відповідного повідомлення від Кременчуцької окружної прокуратури від 24.01.2024 № 52-1248вих-24, відтак строк позовної давності не пропущено. Сам по собі факт реєстрації Державного акта у Держкомземі не є автоматично відомим Кременчуцькій РДА. А тому остання не могла об`єктивно дізнатися про порушення прав держави у сфері розпорядження земельними ділянками лісового фонду.

Судовим розглядом правильно встановлено, що рішенням Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 16.05.2011 року затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,12 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 та надано її у власність .

На підставі вказаного рішення 23 вересня 2011 року ОСОБА_1 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №224925 на вищевказану земельну ділянку з кадастровим номером :05:005:0289. Даний Державний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01150. Щодо використання частини земельної ділянки встановлено безстрокове обмеження площею 0,0100 га, оскільки наявна охоронна зона навколо об`єкта транспорту .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових справ на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №392992842 від 30.08.2024 року відомості щодо вказаної земельної ділянки відсутні .

З планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування ДП «Кременчуцький лісгосп» 1979, 1989, 2007 та 2017 років та таксаційного опису земельних ділянок лісового фонду Градизького лісництва вбачається, що землі 47 кварталу Градизького лісництва сформовані за рахунок земель лісогосподарського значення, оскільки покриті лісовою рослинністю та мають відповідні таксаційні характеристики притаманні землям лісового фонду .

Наказом Державного агентства лісових ресурсів № 919 від 28.10.2022 припинено ДП «Кременчуцьке лісове господарство» шляхом реорганізації, а саме приєднання до ДСГП «Ліси України»; також вирішено питання щодо надання у постійне користування земельних ділянок ДП «Кременчуцьке лісове господарство» до ДСГП «Ліси України» та оформлення речових прав зазначені земельні ділянки та визначено, що ДСГП «Ліси України» є правонаступником прав та обов`язків ДП «Кременчуцьке лісове господарство» .

За інформацією ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» ВО «Укрдержліспроект» Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання Державного агентства лісових ресурсів України № 194 від 12.05.2023 року, земельна ділянка з кадастровим номером :05:005:0289 накладається на землі державного лісового фонду Філія «Кременчуцьке лісове господарство» ДП «Ліси України» Градизького лісництва кв.47, площа перетину меж земельної ділянки з кадастровим номером :05:005:0289 з межами кв.47 Градизького лісництва Філія «Кременчуцьке лісове господарство» ДП «Ліси України» становить 0,12 га з загальної площі ділянки 0,12 га, що підтверджується схемою розташування спірної земельної ділянки доданої до вказаної інформації .

Відповідно до інформації філії «Кременчуцьке лісове господарство» ДП «Ліси України» №65/28.4-2024 від 29.02.2024 року, земельна ділянка з кадастровим номером :05:005:0289 сформована за рахунок земель лісогосподарського призначення, розташованих в кварталі 47 виділів 40-45 Градизького лісництва (за даними матеріалів лісовпорядкування 2017 року), а відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2007 року, вказані земельні ділянки розміщуються в кварталі НОМЕР_1 виділи НОМЕР_2 .

З листа Державного агентство лісових ресурсів №02-18/6953-23 від 19.12.2023 року вбачається, що Держлісагентство не погоджувало вилучення та зміну цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення з постійного користування ДП «Ліси України» (філія «Кременчуцьке лісове господарство»), розташованих у межах кварталу 47 Градизького лісництва .

За інформацією Слобожанського лісового офісу ДП «Ліси України» №22/28-2024 від 09.02.2024 року погодження на вилучення з постійного користування Підприємства та подальшу зміну цільового призначення земель лісового фонду у межах 47 кварталу Градизького лісництва філії «Кременчуцьке лісове господарство» не надавалося .

Відповідно до листів філії «Кременчуцьке лісове господарство» ДП «Ліси України» №558/28.4-2023 від 14.08.2023 року, №817/28.4-2023 від 14.12.2023 року стосовно земельної ділянки з кадастровим номером :05:005:0289 для житлового будівництва, що має ознаки розташування в межах кварталу 47 кварталу Градизького лісництва, погодження на вилучення із земель постійного користування Державного підприємства «Кременчуцьке лісове господарство» не надавалось, а вказана лісова ділянка в порядку довгострокового тимчасового користування не надавалась в користування та не погоджувалась до передачі .

З висновку експерта № КСЕ-19/117-23/16066 від 25.03.2024 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, оціночно-земельної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 07.08.2023 року, проведеної в межах кримінального провадження № 0000109 від 28.10.2022, та попередженого про кримінальну відповідальність за ст.ст.384,385 КК України, вбачається, що відповідно до даних, які містяться в правовстановлювальних документах, документації із землеустрою та в планово-картографічних матеріалах лісовпорядкування, земельна ділянка з кадастровим номером :05:005:0289, знаходиться в межах земель Державного лісового фонду в межах кварталу 47 Градизького лісництва Філії «Кременчуцьке лісове господарство». Площа накладання становить 0,1200 га.

Відповідно до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» ст.12 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, в тому числі землі лісогосподарського призначення (п. «е» ч.1 ст.19 ЗК України).

Частиною ч.1 ст.116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно із ч.1 п.12 розд. Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель водного фонду, історико-культурного, лісогосподарського, оздоровчого, рекреаційного, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений ст.118 ЗК України.

Відповідно до ч.1 ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Положеннями ч.6 ст.118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (ч.7 ст.118 ЗК України).

Згідно із ст. 50 Закону України «Про землеустрій» у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частинами ч.1, ч.2 та ч.4 ст.20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Відповідно до ст.1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (ч.1 ст.1 ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частин першої, другої статті4ЛКУкраїни усі ліси на території України становлять її лісовий фонд.

До лісового фонду належать також земельні ділянки, не вкриті лісовою рослинністю, але надані для потреб лісового господарства.

За приписами ст.5 ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Ліс - це сукупність землі, рослинності, в якій домінують дерева та чагарники, тварин, мікроорганізмів та інших природних компонентів, що в своєму розвитку біологічно взаємопов`язані, впливають один на одного і на навколишнє середовище.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно екологічні (водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні), естетичні, виховні та інші функції, мають обмежене експлуатаційне значення і підлягають державному обліку та охороні (стаття3ЛКУкраїни; тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Усі ліси в Україні є власністю держави (частина перша статті6ЛКУкраїни).

Згідно з частиною другою статті9ЛКУкраїни у постійне користування земельні ділянки лісового фонду надаються спеціалізованим лісогосподарським підприємствам, іншим підприємствам, установам, організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи (далі - постійні лісокористувачі), для ведення лісового господарства, а також для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до статті23ЛКУкраїни державне управління в галузі охорони, захисту, використання та відтворення лісів здійснюють Кабінет Міністрів України, Уряд Республіки Крим, Міністерство охорони навколишнього природного середовища України та його органи на місцях, спеціально уповноважені державні органи лісового господарства, місцеві органи державної виконавчої влади та інші органи відповідно до законодавства України.

У матеріалах лісовпорядкування дається комплексна оцінка ведення лісового господарства, використання лісових ресурсів, користування земельними ділянками лісового фонду, розробляються основні положення організації та розвитку лісового господарства.

За приписами ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Згідно зі ст.ст. 56,57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Водночас, у ч.2 ст.5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства.

За змістом ст.48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

За змістом ст.ст. 181-184,202-204 ЗК України, Законів України «Про Державний земельний кадастр» та «;Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Згідно з п. 5 розд. VIII «Прикінцеві положення» ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Матеріали лісовпорядкування затверджуються державними органами лісового господарства за погодженням з місцевими Радами народних депутатів та органами охорони навколишнього природного середовища. Вони є основою для організації ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів постійними лісокористувачами (стаття 94ЛКУкраїни).

Державний облік лісів і державний лісовий кадастр ведуться державними органами лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, інвентаризації, обстежень і первинного обліку лісів за єдиною для України системою на кошти державного бюджету.

Порядок ведення державного обліку лісів і державного лісового кадастру встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття96ЛКУкраїни).

Порядок вилучення земельних ділянок визначений статтею149ЗКУкраїни, згідно з частиною першою якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення лісового і водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо) (частини друга, п`ята статті149ЗКУкраїни).

Відповідно до частини третьої статті12ЦПКУкраїни кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті76ЦПКУкраїни доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними єдокази,які містятьінформацію щодопредмета позову доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують

заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті77ЦПКУкраїни).

Відповідно до частини другої статті78ЦПКУкраїни обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею80ЦПКУкраїни достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті89ЦПКУкраїни визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224 цс 14).

Піщанська сільська рада Кременчуцького району Полтавської області 16.05.2011 року на підставі ст.ст. 89,116, 118, 121 ЗК України, ст.25, ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішила затвердити проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок (проекти відведення ділянок) громадянам, зокрема, передати відповідачу у приватну власність земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 та надано її у власність.

На підставі вищезазначеного рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області відповідач набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:005:0289, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК №224925 від 23 вересня 2011 року.

Як вбачається з листа ДП «Ліси України» Філія « Кременчуцьке лісове господарство» за №65/28.4-2024 від 29.02.2024, земельна ділянка з кадастровим номером :05:005:0289, надана у власність, сформована за рахунок земель лісогосподарського призначення , розташованих в кварталі 47 виділи 40,41,42,43,44,45 Градизького лісництва ( за даними матеріалів лісовпорядкування 2017 року) , а відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2007 року , вказана земельна ділянка розміщуються в кварталі НОМЕР_1 виділи 31,32,33,34,35 Градизького лісництва.

Вказана земельна ділянка , згідно наказУ ДП «Ліси України» №203 від 04.01.2023 перебуває в постійному користуванні філії «Кременчуцьке лісове господарство» у відповідності до передавального акту затвердженого наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 04.01.2023 №37 «Про затвердження передавального акту державного підприємства «Кременчуцьке лісове господарство».

Відповідно до повідомлень Слобожанського лісового офісу ДП «Ліси України» та філії «Кременчуцьуке лісове господарство» , а ні ДП «Кременчуцьуке лісове господарство» а ні офісом та філією жодних погоджень щодо вилучення спірної земельної ділянки із земель лісового фонду не надавалося.

Відповідно дост.ст.12,81ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків,передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини,які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Всупереч вказаним нормам Піщанська сільська рада Кременчуцького району Полтавської області не надала належних і допустимих доказів на спростування вказаного листа ДП «Ліси України» філія « Кременчуцьке лісове господарство» за №65/28.4-2024 від 29.02.2024 р. про те, що спірна земельна ділянка знаходяться в межах кварталу № 47 Градизького лісництва ДП «Ліси України» філія « Кременчуцьке лісове господарство».

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, до яких належать і ліси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів зауважує, що лист ДП «Ліси України» філія «Кременчуцьке лісове господарство» за №65/28.4-2024 від 29.02.2024 р. сам по собі не є належним доказом віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення, однак разом зі Схемою розташування спірної земельної ділянки, яка містить її межі, які накладаються на межі земельних ділянок ДП «Ліси України» філія « Кременчуцьке лісове господарство» Градизького лісництва, згідно матеріалів лісовпорядкування 2017 року та межі земельних ділянок згідно Публічної кадастрової карти України вказані документи у їх сукупності доводять належність спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, які перебувають у державній власності в межах квартала 47 Градизького лісництва ДП «Ліси України» філія « Кременчуцьке лісове господарство.

Всупереч вказаним нормам ст.ст. 12, 81 ЦПК України Піщанська сільська рада Кременчуцького району Полтавської області не надала до суду належних і допустимих доказів, що у неї були повноваження розпоряджатися спірною земельною ділянкою, та що вона мала необхідні повноваження для її приватизації на користь громадян.

За загальним правилом, закріпленим у ст.387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Згідно наявної у матеріалах справи Схеми розташування спірних земельних ділянок (а.с. 52 т.1, додаток до вказаного листа ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» за №194 від 12.05.2023 р), - вони знаходяться в межах кварталу 47 Градизького лісництва, фактично у лісі, а тому відповідач з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, розумності, добросовісності та справедливості, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, при вирішенні питання про набуття у власність спірної земельної ділянки могла проявити притаманну пересічному громадянину розумну обачність та з`ясувати, що спірна земельна ділянка , належать до земель лісного фонду.

Вказані документи є похідними від правовстановлюючих документів, але відповідачами вони не спростовані, зважаючи на що колегія суддів погоджується з висновками суду, що спірна земельна ділянка належать до державного лісогосподарського фонду та не вилучались з державної власності у встановленому законом порядку, відповідачі належними і допустимими доказами вказаних обставин не спростували.

За таких обставин, через об`єктивні, видимі природні властивості спірної земельної ділянки, виявивши розумну обачність, особа, якій виділялась спірна земельна ділянка, могла і повинна була знати про те, що спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення (аналогічні правові висновки, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, провадження № 14-76цс18, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, провадження № 14-95цс18, від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, провадження № 14-71цс18, а також у постановах Верховного Суду, в аналогічних спорах, від 09 жовтня 2019 року у справі № 367/3246/15-ц, провадження № 61-11159св19, 11 грудня 2019 року у справі № 367/3487/15-ц, провадження № 61-18599св18, 15 жовтня 2020 року у справі № 367/3514/15-ц, провадження № 61-17965св19, від 16 лютого 2022 року у справі № 367/3255/15, провадження № 61-12152св20, від 09 вересня 2022 року у справі № 367/3381/15, провадження № 61-20635св21).

Тому колегія суддів не вважає добросовісними дії відповідача при набутті спірної земельної ділянки у власність, внаслідок чого на неї не поширюється визначене у ст. 388 ЦК України обмеження у їх витребуванні, а також свідчить про те, що втручання у захищене ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. право на мирне володіння майном відповідає закону, переслідує легітимну мету в суспільних інтересах збереження національного багатства, яким є землі лісогосподарського фонду та є пропорційним цій меті.

Так, у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, держава, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», заява № 19336/04).

Критеріями можливості втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними; якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) вказала, щоне може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону.

Повернення державі земельної ділянки лісового фонду, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки.

Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном.

Такі правові висновки були висловлені у постанові КЦС ВС від 19 червня 2024 року у релевантній за обставинами справі № 931/9/23 (провадження № 61-325 св 24), які колегія суддів апеляційного суду відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує у даній справі.

Контроль за використанням земельних ділянок лісогосподарського призначення згідно з їх цільовим призначення є важливим, враховуючи, зокрема, обмеженість кількості земель цієї категорії, їхнє значення для держави, а також суспільну зацікавленість у попередженні незаконних рубок, пошкоджень, ослаблення, іншого шкідливого впливу на лісовий фонд, у попередженні вичерпання, виснаження лісових ресурсів, у захисті від знищення їх тваринного і рослинного світу. Такий інтерес є як загальнодержавним, так і локальним інтересом членів відповідної територіальної громади, що виражається у підвищеній увазі до збереження безпечного довкілля, у непогіршенні екологічної ситуації.

Отже, витребування спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення, протиправно, як встановив суд першої інстанції, відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням цього майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим правовим режимом відповідної земельної ділянки.

За таких обставин часткове задоволення позовних вимог прокурора не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції та невиправданим (непропорційним) втручанням у право на мирне володіння майном.

Щодо належного та ефективного способу захисту порушеного права.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип суд знає право («jura novit curia»). Дискреційні повноваження суду проявляються, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі й застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічногоз`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Принцип «jura novit curia» застосовується у випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права. Застосування судом цього принципу обмежено підставами позову, які суд не вправі змінювати та у своїх висновках не виходити поза межі предмету позову. Метою застосування вказаного принципу є дотримання принципу верховенства права, ст. 10 ЦПК України, елементами якого є право на справедливий суд, правова визначеність та ефективний захист порушеного права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так,відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий,неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених,невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів фізичних осіб,прав та інтересів юридичних осіб,інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У статті 5ЦПК України визначено,що здійснюючи правосуддя,суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб,права та інтереси юридичних осіб,державні та суспільні інтереси у спосіб,визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону

Якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. (див. висновок у постанові ВП ВС від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19, провадження № 14- 212цс21).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). У разі, якщо володілець такого майна недобросовісний, суд витребовує це майно на користь власника у всіх випадках.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України).

Негаторний позов це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, зокрема землями сільськогосподарського призначення, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна.

Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.

Не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації, не є правовстановлюючим правочином, а є лише похідним від нього.

Отже, вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди.

Проте у цій справі мета позивача прокурора спрямована на відновлення власником володіння спірною земельною ділянкою, яке у даному випадку можливе лише внесенням відповідної інформації до Державного реєстру прав на нерухомість.

З урахуванням підстав та предмету позову у справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, судом першої інстанції був розглянутий спір про повернення земельної ділянки лісового фонду у власність держави.

Тому належним і ефективним способом захисту порушеного права власника є витребування спірної земельної ділянки, яка вибула з його власності поза його волею.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18).

Зважаючи на обставини справи, те що апелянтом не доведено перебування спірної земельної ділянки за межами кварталу 47 Градизького лісництва , у свою чергу , Піщанською сільською радою не надано доказів наявність у неї повноважень на передання спірної земельної ділянки у приватну власність та попередньо вилучення останньої із земель лісового фонду за згодою землекористувача , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність законних підстав для витребування спірної земельної ділянки , адже така вибула з власності держави поза її волею, та не підлягає переданню у приватну власність звжаючи на її особливий статус .

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог є законними і обгрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 , 389ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Варавіна Сергія Дмитровича залишити без задовлення.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В. М. Триголов

Судді: О.В.Чумак

О.А. Лобов