КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/5327/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 752/12143/25

05 лютого 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Можарівській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Ях`яєва Алі Шакіровича на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Данілової Т.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про звільнення від обов`язку утримання повнолітньої дитини з інвалідністю,

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про звільнення від обов`язку утримання повнолітньої дитини з інвалідністю.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що він є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є інвалідом 2 групи, що підтверджується витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №220/25/274/В від 03.02.2025 року, виданим Комунальним некомерційним підприємством "Київська міська клінічна лікарня №18". Мати дитини - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Потреби в самообслуговуванні, орієнтації, спілкуванні та інших сферах забезпечуються ОСОБА_3 , 1984 року народження, на підставі договору довічного утримання (догляду) від 22 квітня 2025 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Курило Я.О.

Жодним судовим рішенням позивача не було зобов`язано сплачувати аліменти повнолітній дитині з інвалідністю. Утримання здійснювалося виклично на добровільній основі, але з врахуванням обов`язків покладених на позивача нормами СК України.

Позивач зазначає, що наразі обставини, які обґрунтували надання позивачем утримання відповідача, суттєво змінилися, що, на його думку, є підставою для його припинення, а саме ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, отримує пенсію в розмірі 3 323,00 грн., інших джерел доходу він не має. Також у нього діагностовані проблеми зі здоров`ям.

З огляду на вище викладене просив суд звільнити його від обов`язку утримання повнолітньої дитини з інвалідністю.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про звільнення від обов`язку утримання повнолітньої дитини з інвалідністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 09 червня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ях`яєв А.Ш. направивзасобами поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до Голосіївського районного суду м. Києва для розгляду по суті.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції помилково вважав, що добровільне виконання позивачем обов`язку утримання повнолітньої дитини з інвалідністю, свідчить про відсутність спору.

В судове засідання ОСОБА_3 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся засобами поштового зв`язку. 23 січня 2026 року до Київського апеляційного суду поштова кореспонденція повернулась без вручення, причина «адресат відсутній».

З огляду на вище викладене колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторони, яка повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомлені.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суд першої інстанції посилався на те, що жодним судовим рішенням його не було зобов`язано сплачувати аліменти повнолітній дитині з інвалідністю. Утримання здійснювалося виклично на добровільній основі, але з врахуванням обов`язків покладених на позивача нормами СК України. Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому потрібно надавати сутнісного, а не формального значення.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Предметом спору є об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить постановити певне судове рішення.

Підстави позовуце обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позовуце зазначена в позовній заяві правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Ураховуючи викладене, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19) зроблено висновок, що прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у разі припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Суд першої інстанції правильно та обґрунтовано звернув увагу на те, що звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 зазначав, що жодним судовим рішенням позивача не було зобов`язано сплачувати аліменти повнолітній дитині з інвалідністю. Утримання здійснювалося виклично на добровільній основі, але з врахуванням обов`язків покладених на позивача нормами СК України.

З викладеного вбачається, що між сторонами фактично відсутній спір про право, а тому суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для відмови у відкритті провадження.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Ях`яєва Алі Шакіровича залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена

в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2026 року

Головуючий: Судді: