Провадження 2/522/20/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

28 січня 2026 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Зелінська К.Ю.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

22.10.2024 р. Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21 листопада 2021 року між ним та відповідачкою було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого, Позивач надав Відповідачу позику у розмірі 1700000 (один мільйон сімсот тисяч) доларів США, а Відповідач, в свою чергу, зобов`язався повернути вказану грошову суму у строк до 21.11.2022 року. У разі недотримання визначених умов Відповідач зобов`язалась виплатити пеню в розмірі п`яти відсотків від запозиченої суми.

На підтвердження вказаних обставин Позивачем додано до позовної заяви копію розписки від 21.11.2021 р.

22.10.2024 р. за результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позовної заяви передано для розгляду судді Свяченій Ю.Б.

24.10.2024 р. судом відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду.

11.12.2024 р., у зв`язку із неявкою Відповідача у судові засідання, призначені на 19.11.2024, 27.11.2024, 11.12.2024 р., ненаданням відзиву та відсутністю заперечень з боку позивача, суд ухвалив слухати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів у заочному порядку.

11.12.2024 р. у справі винесено заочне рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення грошових коштів за основним зобов`язанням у розмірі 1 700 000 доларів США. У задоволенні позовних вимог про стягнення пені відмовлено.

25.07.2025 р. до Приморського районного суду від Відповідача та його представника адвоката Яковлевої Д.В. надійшла заява про перегляд заочного рішення. До заяви додано клопотання про поновлення строку.

У зв`язку зі звільненням ОСОБА_3 з посади судді Приморського районного судді м. Одеси, справу розподілено та передано до розгляду судді Науменко А.В.

29.07.2025 р. судом поновлено Відповідачу строк для звернення до суду, та призначено розгляд питання про перегляд заочного рішення на 31.07.2025 р., із викликом сторін, що відповідає вимогам, визначеним у ст. 286-287 ЦПК.

06.08.2025 р., ухвалою суду заяву представника Відповідача задоволено та скасовано заочне рішення від 11.12.2024 р.

01.10.2025 р., у зв`язку із надходженням клопотання представника Позивача про надання додаткового часу стороні для формування відповіді на відзив, розгляд справи було відкладено судом на 07.10.2025 р. Оголошено сторонам про отримання від представника Відповідача клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

07.10.2025 р., із врахуванням позиції сторін, розгляд справи відкладено на 28.10.2025 р. Доведено до представника Позивача необхідність надання у судове засідання оригіналу розписки.

28.10.2025 р. ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі. Відкладено розгляд клопотання сторони Відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи до моменту надання стороною Позивача оригіналу розписки.

У судове засідання призначене на 07.11.2025 року з`явились представник позивача Діденко К.В., відповідач ОСОБА_2 , та представник відповідача ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_2 , оглянувши оригінал розписки, наданий стороною позивача, категорично заперечила факт підписання вказаного документа. Вона звернула увагу суду на ймовірність того, що підпис на розписці є підробною копією її власного підпису з її паспорта, виданого у 1997 році. Відповідачка підкреслила, що підпис у паспорті було виконано чорнильною ручкою, яка має специфічні особливості письма. При цьому вона зауважила, що механіка виконання її підпису при використанні, наприклад, кульової або гелевої ручки, об`єктивно матиме відмінності від підпису, виконаного чорнильною ручкою, що пов`язано із суттєвими розбіжностями у характеристиках письмового приладдя (наприклад, тиск, товщина лінії, швидкість письма). Крім того, Відповідач спростувала версію Позивача щодо мети отримання коштів, нібито пов`язаної з підприємницькою діяльністю її чоловіка, оскільки спірна розписка датована 21 листопада 2021 року, тоді як її чоловік помер у 2017 році, що виключає таку можливість.

Представник Відповідача Яковлева Д.В. наполягала на невідкладному призначенні судової почеркознавчої експертизи з метою ідентифікації виконавця підпису. Вона звернула увагу суду на зловживання стороною Позивача процесуальними правами, підкресливши, що позиція Позивача стосовно обставин справи неодноразово змінювалася протягом судового розгляду, зокрема, версії, озвучені у поточному розгляді, відрізняються від тих, що подавалися у попередньому складі суду.

Щодо місця проведення експертизи, сторона Відповідача твердо наполягала на проведенні дослідження у Національному науковому центрі «Інститут судових експертиз ім. проф. М. С. Бокаріуса» у м. Харкові. Така вимога мотивована тим, що, за наявною у них інформацією, Позивач є колишнім співробітником правоохоронних органів і може потенційно мати вплив на експертні установи у південному регіоні, що створює ризик упередженості висновку експерта.

Представник Позивача Діденко К.В. не заперечувала проти проведення судової почеркознавчої експертизи як такої, погоджуючись із її необхідністю для встановлення істини у справі. Однак, сторона Позивача категорично заперечувала проти проведення експертизи у м. Харкові, як це пропонує Відповідач. Аргументація заперечення ґрунтувалася на тому, що місто Харків перебуває під частими обстрілами, а тому існує реальний та неприпустимий ризик того, що оригінал розписки на суму $1 700 000$ доларів США, як ключовий доказ у справі, може бути випадково знищено або пошкоджено внаслідок бойових дій.

Ухвалою суду від 10 листопада 2025 року вирішено клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи- задовольнити, призначити по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставити питання, що запропоновані відповідачем:

Чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 у розписці, що датована 21 листопада 2021 року, саме ОСОБА_2 ?

Проведення експертизи вирішено доручити Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз (79024, Україна, Львівська обл., місто Львів, вулиця Липинського, будинок 54).

02.01.2026 р., у зв`язку із надходженням з Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України матеріалів цивільної справи №522/18497/24 разом з Висновком експерта №5894-Е від 23.12.2025 року. за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, - провадження відновлено відповідною ухвалою. Розгляд справи призначено на 28.01.2026 р.

28.01.2026 року у судове засідання сторона Позивача не з`явилася. Про причини неявки суд не був повідомлений ані представником Позивача, ані самим Позивачем. Водночас сторона Відповідача наполягала на продовженні розгляду справи та звернулася із заявою про розгляд справи за наявними матеріалами. У задоволенні позовних вимог представник Відповідача просила відмовити у повному обсязі.

Суд дійшов висновку, що неявка Позивача у судове засідання за умови його належного повідомлення, у поєднанні з відсутністю повідомлень про поважні причини неявки, не перешкоджає розгляду справи по суті за наявними у матеріалах справи доказами та не є підставою для відкладення розгляду справи.

Такий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01.10.2020 року у справі № 361/8331/18, відповідно до якої підставою для відкладення розгляду справи є не відсутність представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, а також з практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Суд наголосив, що заявник зобов`язаний проявляти належну процесуальну активність, брати участь у всіх етапах судового розгляду, утримуватися від дій, спрямованих на затягування провадження, та максимально використовувати національні процесуальні засоби для забезпечення оперативності розгляду справи.

Таким чином, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи суд приходить до наступних висновків.

По справі встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13), 2 липня 2014 року (справа № 6-79цс14), 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15).

Відтак, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

За викладеною в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 740/2904/17-ц правовою позицією договір позики, укладений у письмовій формі, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до правових висновків про застосування статей 1046, 1047 ЦК України, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтриманих Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), із метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21 листопада 2021 року між ним та відповідачкою було укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець ОСОБА_1 передав, а позичальник ОСОБА_2 прийняла у власність грошові кошти у розмірі 1 700 000 доларів США.

На підтвердження факту отримання відповідачем зазначеної суми позивач посилається на розписку від 21.11.2021 року, складену, відповідно до відомостей, викладених у позовній заяві, відповідачем, оригінал якої зберігається у позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України договір позики є реальним договором і вважається укладеним з моменту передання грошей.

Ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути подана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми.

Таким чином, у межах судового розгляду факт передання грошових коштів за договором позики оцінюється судом через поданий письмовий документ, який посвідчує таку передачу.

Відповідна процесуальна конструкція зумовлює можливість звернення позивача до суду з вимогою про стягнення заборгованості, обґрунтованою виключно розпискою, що узгоджується з презумпцією правомірності правочину, закріпленою у статті 204 ЦК України.

З огляду на цю презумпцію, за наявності письмового документа, який формально відображає волю сторін, від особи, що на нього посилається, не вимагається надання інших доказів вчинення правочину, доки сам факт такого волевиявлення не буде поставлений під сумнів іншою стороною.

Водночас можливість застосування зазначеної презумпції у кожному конкретному випадку безпосередньо пов`язана з дотриманням вимог до письмової форми правочину та встановленням того, що поданий документ справді є вираженням волі конкретної особи. Саме з цією метою закон визначає спосіб фіксації волевиявлення у письмовому правочині.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований у документі та якщо такий документ підписаний стороною.

Саме підпис дозволяє пов`язати зміст письмового документа з конкретною особою та розглядати його як прояв її волі на вчинення відповідного правочину.

У даній справі відповідач від самого початку розгляду послідовно заперечував як факт підписання розписки від 21.11.2021 р., так і сам факт виникнення будь-яких правовідносин із позивачем, у тому числі зазначав про відсутність знайомства з ним. Зазначені заперечення зумовили необхідність перевірки автентичності підпису на розписці та визначили напрям судового дослідження доказів у справі.

З огляду на характер заявлених позовних вимог, які ґрунтувалися виключно на письмовій розписці як доказі укладення договору позики та передання грошових коштів, а також на позицію відповідача щодо заперечення автентичності цього документа, предмет доказування у справі був зосереджений на перевірці належності підпису на розписці та, відповідно, на встановленні факту волевиявлення відповідачки.

З цією метою у справі була призначена судова почеркознавча експертиза.

На виконання вимог ухвали судом було отримано Висновок експерта № 5894-Е від 23.12.2025 року.

Під час дослідження та оцінки зазначеного висновку судом встановлено, що підпис на розписці від 21.11.2021 р. не належить відповідачці ОСОБА_2 . У зв`язку з цим суд дійшов висновку про відсутність підтвердженого волевиявлення відповідачки на укладення договору позики. За таких обставин презумпція правомірності правочину вважається спростованою, а письмовий документ втрачає значення належної підстави для підтвердження укладення договору позики та передання грошових коштів.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частини 1, 2 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Принцип змагальності (пункт 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12 ЦПК України) забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (пункт 81), від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19 (пункт 9.58), Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)).

За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зауважує, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником правочину), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Таким чином, за результатами оцінки доказів суд дійшов висновку, що виникнення між сторонами цивільних прав та обов`язків, на які посилається позивач, матеріалами справи не підтверджується.

З огляду на наведене, відсутні правові підстави для констатування наявності в ОСОБА_2 обов`язку зі сплати на користь ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики, у зв`язку з чим позов у відповідній частині не підлягає задоволенню.

Оскільки позовні вимоги про стягнення пені за користування позикою мають похідний характер від вимоги про стягнення суми основного боргу за договором позики, суд дійшов висновку також відмовити в задоволенні позову в цій частині вимог.

Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати несе позивач відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, -

У Х В А Л И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 11.02.2026 року.

Суддя А.В. Науменко

28.01.26