Номер провадження: 22-ц/813/2073/26
Справа № 496/3275/14-ц
Головуючий у першій інстанції Драніков С. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника ОСОБА_1 адвоката Жалобницької А.О.,

представника ОСОБА_2 адвоката Івкової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Джулая Дмитра Олександровича на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 лютого 2025 року, повний текст якого складено 19 лютого 2025 року та ухваленого під головуванням судді Дранікова С.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , про визнання права власності,

встановив:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , тауточнивши вимоги, просила суд:

- визнати право спільної сумісної власності подружжя на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд, який розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 238,90 кв.м., житловою площею 42,80 кв.м.;

- визнати право власності за ОСОБА_3 на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1398 га, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 12.03.1994 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.

За час перебування у шлюбі, подружжям велось спільне господарство, було побудовано житловий будинок по АДРЕСА_1 , на який на ім`я відповідача видано свідоцтво про право власності.

Крім того, рішенням виконкому Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області № 115 від 30.10.1997 року відповідачеві передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1398 га, на яку 01.12.1997 року на ім`я відповідача видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Оскільки будинок побудований в період шлюбу, вважає, що він є спільною сумісною власністю подружжя і оскільки вона має право на 1/2 частину житлового будинку, за нею має бути визнано право власності на 1/2 частину і земельної ділянки.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 10.02.2025 року позов ОСОБА_3 було задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 в об`єкті права спільної сумісної власності подружжя право власності на 1/2 частку житлового будинку із надвірними спорудами, загальною площею 238,9 кв.м., житловою площею 42,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, загальною площею 0,1398 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (т.6, а.с.38-43).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Джулай Д.О. ставить питання про скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10.02.2025 року, ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.6, а.с.50-57).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 адвокат Івкова Л.В. просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (т.6, а.с.85-89).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що між подружжями ОСОБА_3 та ОСОБА_2 виникли правовідносини щодо права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки, право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 на спірні житловий будинок та земельну ділянку виникло до набрання чинності СК України, то до цих правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про власність» та Кодексу про шлюб та сім`ю (далі КпШС) України.

Так, ст. 16 Закону України «Про власність» передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Відповідно до ст. ст. 22, 28 КпШС України, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю подружжя. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

З цих підстав, суд дійшов висновку про те, що оскільки, право власності ОСОБА_2 на житловий будинок виникло під час його знаходження у шлюбі з ОСОБА_3 , то житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Частки подружжя у праві власності на житловий будинок є рівними.

Стаття 368 ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року передбачає, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, оскільки після набрання чинності ЦК України та СК України, а саме - у вересні 2006 р. було узаконено реконструкцію житлового будинку та внесені відповідні відомості до реєстру прав власності на нерухоме майно, а також враховуючи, що в цей період часу ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що право останньої на 1/2 частину житлового будинку підлягає захисту. Тобто, суд зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання що визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, суд першої інстанції, з посиланням на постанову Верховного Суду України від 11 червня 2012 року, у справі № 6-66цс11, виходив із того, що відповідно до ст.ст. 22, 24 КпШС України, яка була чинного на час виникнення спірних правовідносин, у разі коли одним із подружжя під час шлюбу придбано будинок, у подружжя виникає спільна сумісна власність, тобто право іншого з подружжя на частину будинку. У зв`язку з тим, що для обслуговування цього будинку виділяється у власність земельна ділянка, то у подружжя, за яким визнається право власності на частину будинку, у такій самій частині виникає і право власності на зазначену земельну ділянку.

З цих підстав, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що право ОСОБА_3 на 1/2 частину земельної ділянки, яка була надана у власність ОСОБА_2 під будівництво та обслуговування житлового будинку, який є спільним сумісним майном подружжя, підлягає захисту.

При цьому, вирішуючи даний спір, суд виходив із того, що відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 039/2015 від 24 липня 2015 року, визначити можливі варіанти поділу житлового будинку з надвірними спорудами, без урахування подарованої 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами, виходячи з того, що частки є рівними, не уявляється можливим (т.3, а.с.94-117).

Разом з тим, при розподілі спільного майна подружжя ОСОБА_5 , судом першої інстанції не було враховано, що житловий будинок із надвірними спорудами, загальною площею 238,9 кв.м., житловою площею 42,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 , до якої взагалі не було пред`явлено позовних вимог, що свідчить про незаконність оскаржуваного судового рішення.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 10 листопада 2006, року між первісним відповідачем ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 та договір про надання споживчого кредиту № 0 (т.1, а.с. 116-125, 129-139).

Відповідно до умов зазначених договорів, ОСОБА_2 отримав кредит в іноземній валюті у сумі 20 000,00 доларів США та кредитну лінію, який зобов`язувався повернути у повному обсязі не пізніше 10 листопада 2013 року або достроково, зі сплатою річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за первісним кредитним договором ОСОБА_2 передав у іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці, площею 0,1398 га, що належить йому на праві приватної власності і земельну ділянку, площею 0,1398 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що надана для будівництва та обслуговування вищевказаного житлового будинку та господарських будівель, яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності (т.1, а.с.113-115).

Крім того, 10 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та первісним позивачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань, що виникли з кредитного договору № 0 (т.1, а.с.111-112).

20 серпня 2008 року між первісним відповідачем ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» були укладені договори про надання споживчого кредиту № 0 та № 0. Відповідно до умов зазначених договорів ОСОБА_2 отримав кредит в іноземній валюті у сумі 100 000,00 доларів США та кредитну лінію, який зобов`язувався повернути у повному обсязі не пізніше 20 серпня 2018 року або достроково, зі сплатою 14,5 % за користування кредитом та сплатою ануїтетних платежів.

20 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір (Том І: арк. справи 153-158: 192-197)т відповідно до якого іпотекодавець з метою забезпечення зобов`язань, що випливають з кредитного договору, передав в Іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці площею 0, 1398 га, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності та земельну ділянку, площею 0,1398 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка належить ілотекодавцю на праві приватної власності.

Пунктом 1.8. іпотечного договору передбачено, що цей правочин був вчинений за письмовою згодою дружини Іпотекодавця.

Крім того, 20 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та первісним позивачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань, що виникли з кредитного договору від 20 серпня 2008 року № 0.

На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк».

08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір, купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, що посвідчений приватним-нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., за реєстровим № 2949, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив, а ПАТ «Дельта Банк», набув права вимоги до боржників за кредитними та забезпечувальними договорами, серед яких є і кредитні договори № 0 та №0 від 10 листопада 2006 року, а також кредитні договори від 20 серпня 2008 року № 0 та № 0.

30 травня 2018р. відповідно до договору від 10 листопада 2017 року № 56/к про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, протоколу електронних торгів від 24 листопада 2017 року № ІЛА- ЕА-2017-10-12-000097-а, договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10 листопада 2017 року, реєстровий № 2973, договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10 листопада 2017 року, реєстровий № 2972, право власності на відповідне нерухоме майно перейшло до заявника апеляційної скарги по даній справі ОСОБА_1 (т.5, а.с.9-10).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22 листопада 2019 року у справі № 501/1774/18 було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсними договору від 10 листопада 2017 року № 56/К про відступлення права вимоги; договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10 листопада 2017 року, реєстровий №2972; договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10 листопада 2017 року, реєстровий № 2973, що укладені між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 .

Цим же рішенням визнано протиправними та скасовано рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Янковської О. С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 травня 2018 року, індексний номер 41336112, про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок, загальною площею 238,9 кв.м, житловою площею 42,8 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Янковської О.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 травня 2018 року, індексний номер 41340163, про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:003:1330, площею 0,1398 га, за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, в подальшому, постановою Одеського апеляційного суду від 17 червня 2020 року вищевказане рішення суду першої інстанції було скасовано, позов ОСОБА_3 було задоволено.

Проте, за касаційними скаргами ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 . Верховний Суд 06 жовтня 2021р. виніс постанову, якою касаційні скарги задовольнив частково; рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 листопада 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 червня 2020 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.5, а.с.73-80).

Зазначені обставини свідчать про те, що з 30 травня 2018 року і до теперішнього часу власницею житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, площею 0,1398 га, що надана для будівництва та обслуговування житлового-будинку та господарських будівель, за тією ж адресою, є заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Тобто, оскаржуваним судовим рішенням, суд визнав за позивачем ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 238,9 кв.м, житловою площею 42,8 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також на 1/2 частину земельної ділянки, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:003:1330, площею 0,1398 га, за адресою: АДРЕСА_1 , незважаючи на те, що в цілому зазначене вище нерухоме майно з 30 травня 2018 року належить на праві приватної власності заявнику апеляційної скарги ОСОБА_1 ,до якої взагалі не було пред`явлено позовних вимог, що свідчить про незаконність оскаржуваного судового рішення.

Так, матеріали справи свідчать про те, що як на момент ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції, так і на поточний момент ОСОБА_1 залишається єдиним законним власником вищевказаного нерухомого майна, утримує його та використовує вищевказаний житловий будинок для постійного проживання в ньому.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 лютого 2025 року підлягає скасуванню із ухваленням постанови, якою позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , про визнання права власності, слід залишити без задоволення.

Крім того, відповідно до ч. 1, п.п.1-3 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Джулая Дмитра Олександровича задовольнити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 лютого 2025 року скасувати.

Ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , про визнання права власності, залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 050,00 (одна тисяча п`ятдесят гривень 00 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06.02.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький