Справа № 752/9203/23 Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П.
Провадження № 22-ц/811/3696/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2026 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Аккорд-тур» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Аккорд-тур» про стягнення інфляційних втрат та відсотків річних,

ВСТАНОВИВ:

у травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Аккорд-тур» (далі ТОВ «Аккорд-тур») про стягнення інфляційних втрат та відсотків річних.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 15 травня 2023 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 січня 2024 року, справу передано для розгляду до Франківського районного суду м. Львова.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 14 березня 2024 року відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позов мотивований тим, що 21 січня 2020 року між ФОП ОСОБА_2 , що діє від імені та за дорученням ТОВ «Аккорд-тур», та ОСОБА_1 , укладено договір № 19 на туристичне обслуговування. За умовами укладеного договору ТОВ «Аккорд-тур» за встановлену договором плату зобов`язалось відповідно до замовлення туриста та осіб, що слідують з ним ( ОСОБА_3 ) надати комплекс туристичних послуг, а турист зобов`язався на умовах цього договору прийняти та оплатити дані послуги. 23 січня 2020 року, на виконання вимог укладеного договору, ОСОБА_1 оплатила вартість замовленого тур продукту в розмірі 25 260 грн 00 коп. Таким чином, ОСОБА_1 своєчасно та в повному обсязі виконала свої зобов`язання за укладеним договором. Проте туроператор не виконав свої зобов`язання за договором, допустив грубе порушення його умов, що змусило позивачку звернутись до Голосіївського районного суду міста Києва із позовом про розірвання договору, стягнення з ТОВ «Аккорд-тур» коштів в розмірі 25 260 грн 00 коп., трьох процентів річних в розмірі 101 грн 73 коп., втрат від інфляції в розмірі 100 грн 90 коп., витрат на правову допомогу. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року у справі № 752/27637/21, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року, позов було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивачки сплачені на виконання договору кошти в розмірі 25 260 грн 00 коп., 3 % річних в розмірі 101 грн 73 коп. та інфляційні втрати в розмірі 100 грн 90 коп. На виконання судових рішень відповідач сплатив на користь позивачки суму боргу 08 листопада 2022 року, що підтверджується випискою по картці від 28 квітня 2023 року Звертаючись до відповідача із зазначеним позовом про розірвання договору та стягнення коштів, позивач здійснив наступні розрахунки: сума сплачених на виконання договору коштів на користь відповідача і не повернутих на момент звернення із позовною заявою - в розмірі 25 260 грн 00 коп., розраховані за період з 08 травня 2021 року по 11 листопада 2021 року 3 % річних в розмірі 101 грн 73 коп.; розраховані за період з травня 2021 року по жовтень 2021 року інфляційні втрати в розмірі 100 грн 90 коп. Таким чином, відповідач виконав зі значним простроченням свій обов`язок з повернення грошових коштів позивачу, допустивши прострочення виконання грошових зобов`язань. При цьому, початком відрахування такого обов`язку позивач вважає останній день нарахування 3 % річних та місяць - відносно нарахування інфляційних втрат, які були визначені у позовній заяві, задоволеній рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року у справі № 752/27637/21, оскільки відповідачем 25 квітня 2023 року оплачено суми 3% річних та інфляційних втрат за період, визначений у позовній заяві у справі № 752/27637/21, позивачка рахує неоплачений борг відповідача зі сплати 3 % річних - з 12 листопада 2021 року, та зі сплати інфляційних витрат - з листопада 2021 року включно. Розрахунок трьох процентів річних та втрат від інфляції за період заборгованості з 12 листопада 2021 року по 25 квітня 2023 року проводиться на суму 25 260 грн 00 коп. Розмір 3% річних становить за період з 12 листопада 2021 року по 25 квітня 2023 року 751 грн 57 коп., інфляційних втрат за період 12 листопада 2021 року по 25 квітня 2023 року в розмірі 6 719 грн 95 коп. Таким чином, ціна позову становить 7 471 грн 52 коп., що складається із заборгованості загальної суми інфляційних втрат позивача та загальної суми трьох процентів річних за весь період прострочення оплати, та які просить позивачка стягнути з відповідача на її користь.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Аккорд-тур» на користь ОСОБА_1 три проценти річних в розмірі 751 грн 57 коп., інфляційні втрати в розмірі 6 719 грн 95 коп.

Стягнуто з ТОВ «Аккорд-тур» на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в розмірі 1 073 грн 60 коп., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн 00 коп., та судові витрати пов`язані з витребуванням доказів у справі в розмірі 100 грн 00 коп.

Рішення суду оскаржило ТОВ «Аккорд-тур», подавши в листопада 2025 року апеляційну скаргу, в якій міститься прохання скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2025 року, ухвалити нове, яким в позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано те, що позивачем повторно заявлено вимогу про стягнення процентів річних та інфляційних втрат, без заявлення вимоги про стягнення основної суми боргу, адже такі вже бути стягнуті рішенням суду. Грошове зобов`язання як підстава для нарахування за приписами статті 625 ЦК України, у відповідача перед позивачем відсутнє. Стягуючи нараховані позивачем суми, суд допустив порушення статті 61 Конституції України, за приписами якої забороняється притягати особу до відповідальності двічі за одне і те саме порушення, що має місце в даному випадку. Як на підставу звільнення відповідача від відповідальності, зазначає в поданій ним апеляційній скарзі про те, що в його діях відсутня будь-яка вина, адже неможливість виконання ним свого зобов`язання за договором, укладеним з позивачкою, обмовлена обставинами непереборної сили, а саме гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою SARS-CoV-2, що, у свою чергу, виключає можливість притягнення до відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу зазначає про їх необґрунтоване стягнення, адже не отримував від позивача доказів на підтвердження їх понесення, зокрема, детального опису робіт (наданих послуг).

Апеляційна скарга містить заяву про участь представника ТОВ «Аккорд-тур» у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яка не підлягає задоволенню, оскільки розгляд даної справи в суді апеляційної інстанції проводиться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, тобто без проведення судових засідань.

У грудні 2025 року від ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником Алексеєнком О. С., в якому міститься прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскарженого рішення суду. Відзив на апеляційну скаргу також містить попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести в зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 7 500 грн. 00 коп. як витрати за надання професійної правничої допомоги. На підтвердження цих витрат, заявник додає до відзиву копії акту № 1 приймання-передачі наданих послуг від 27 листопада 2025 року та додаткової угоди № 5 до договору №27/04/2023 про надання правничої допомоги від 27 квітня 2023 року.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року у справі № 752/2763/21, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Розірвано договір туристичного обслуговування від 24 січня 2020 року № 19, укладений між ФОП ОСОБА_2 , що діє за дорученням ТОВ «Аккорд-тур», та ОСОБА_1 . Стягнуто з ТОВ «Аккорд-тур» на користь ОСОБА_1 сплачені на виконання договору про надання туристичних послуг від 24 січня 2020 року № 19 кошти у розмірі 25 260 грн 00 коп., 3 % річних в розмірі 101 грн 73 коп. та інфляційні втрати в розмірі 100 грн 70 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Аналіз змісту судових рішень у справі № 752/2763/21 свідчить, що на користь позивача стягнуто проценти річних та інфляційні втрати, нараховані ним по 11 листопада 2021 року та жовтень 2021 року, відповідно.

Заборгованість за рішенням суду у справі № 752/2763/21 в розмірі 25 462 грн 43 коп. погашена ТОВ «Аккорд-тур» 08 листопада 2022 року, що останнім не заперечується.

У справі, що переглядається позивачем до стягнення заявлено проценти річних та інфляційні втрати, нараховані ним за період з 12 листопада 2021 року по 08 листопада 2022 року на заборгованість в розмірі 25 260 грн 00 коп.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Такий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року в справі № 905/600/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року в справі № 910/4590/19 звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року в справі № 910/10156/17 вже вказувала на те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі частиною другою статті 20 Закону України «Про туризм» до договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом.

За змістом статті 901 ЦК України договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов`язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Проаналізувавши норми статей 524, 533 - 535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов`язання, яке виражається у грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів (див. постанову Верховного Суду від 11 квітня 2018 в справі № 758/1303/15-ц).

Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, грошовим слід вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 918/631/19).

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора (див., зокрема постанови Верховного Суду від 28 лютого 2018 року в справі № 149/344/15-ц та від 17 січня 2019 року в справі № 296/1390/18).

Отже, правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору на туристичне обслуговування, зокрема, в частині повернення туроператором (ТОВ «Аккорд-тур») туристу ( ОСОБА_1 ) сплаченої нею суми вартості туристичних послуг, у зв`язку із ненаданням їй замовленого згідно з договором комплексу туристичних послуг, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, праву туриста (кредитора) вимагати від туроператора (боржника) повернення сплачених грошей за ненадані туристу туроператором послуги, відповідає кореспондуючий обов`язок кредитора сплатити ці гроші туристу.

Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, оскільки інше спеціальним законом, яким є Закон України «Про туризм», або укладеним між сторонами договором, не передбачено.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги про те, що грошове зобов`язання як підстава для нарахування за приписами статті 625 ЦК України, у відповідача перед позивачем, відсутнє.

Згідно зі частиною третьою статті 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Отже, наявність судового рішення про розірвання договору та про задоволення вимог кредитора, зокрема, про відшкодування збитків, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін такого договору щодо оплати заборгованості, не звільняє від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Близький за змістом висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц, а також у раніше прийнятих постановах від 4 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц та від 4 червня 2019 року в справі № 916/190/18.

Як указала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року в справі № 657/1024/16-ц зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

При цьому, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року в справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18, від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 та від 07 лютого 2024 року в справі № 910/3831/22).

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Пунктом 1 статті 1 Закону України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», який набрав чинності 04 липня 2020 року та яким внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та доповнено пунктом 15 такого змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення».

Отже ця норма, якою запроваджено недопущення нарахування штрафних санкцій у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, стосується виключно штрафних санкцій за кредитами (позиками) (див. постанову Верховного Суду від 17 грудня 2024 року в справі № 759/8814/23).

Поряд з цим, згідно зі Законом України від 15 березня 2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 18 такого змісту «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

Однак цей пункт, хоча і передбачає звільнення від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, проте також поширюється лише на позичальників, за укладеними ними з банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем) договорами кредиту (позики) (див. постанову Верховного Суду від 31 січня 2024 року в справі № 183/7850/22).

Як убачається з матеріалів справи між сторонами було укладено не договір кредиту (позики), а договір на туристичне обслуговування, тому положення згаданих норм, як підстава для звільнення відповідача від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України у даній справі, є незастосовними.

У цьому зв`язку, колегія суддів ще раз звертає увагу на те, що нарахування, передбачені статтею 625 ЦК України, здійснюються незалежно від вини особи, яка прострочила виконання грошового зобов`язання.

При цьому, в межах цієї справи колегія суддів також позбавлена процесуальної можливості здійснити аналіз відповідних доводів апеляційної скарги про відсутність вини відповідача у невиконані договірного зобов`язання, яке виникло між сторонами у справі, та у такий спосіб провести переоцінку доказів, і як наслідок висновків суду, у справі №752/27637/21 щодо цього питання.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Встановивши, що рішенням суду від 19 липня 2022 року, яке набрало законної сили 25 жовтня 2022 року та виконане відповідачем 08 листопада 2022 року, з ТОВ «Аккорд-тур» на користь ОСОБА_1 було стягнуто як плату за туристичне обслуговування, так і проценти річних та інфляційні втрати за період до листопада (жовтня) 2021 року, а в даній справі такі нарахування проведено позивачем, починаючи з листопада (жовтня) 2021 року по 08 листопада 2022 року, колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи скарги про подвійне стягнення таких нарахувань, а також про відсутність підстав для їх нарахування взагалі, оскільки в даній справі відсутня «задавнена вимога» по основному зобов`язанню, адже така раніше вже стягнута рішенням суду від 19 липня 2022 року, на відміну від обставин справи № 285/3536/20, що підтверджується змістом постанови Верховного Суду у цій справі № 23 листопада 2022 року, на яку, як на підставу для скасування оскарженого рішення, міститься посилання в апеляційній скарзі, що свідчить про її нерелевантність у справі, що переглядається.

Також, з огляду на мотиви щодо характеру вимог про стягнення процентів річних та інфляційних втрат, як додаткових, викладені у цій постанові в даній справі, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, висловленим у постановах, на які міститься посилання в апеляційній скарзі щодо цього питання.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин частини другої статті 625 ЦК України та стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та процентів річних, порядок нарахування яких та їх розмір, відповідачем не спростовано.

Враховуючи, що проценти річних нараховані позивачем у законодавчо встановленому та мінімальному їх розмірі (3 %), а інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, отже вони входять до складу грошового зобов`язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу, тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити їх розмір, підстави для зменшення нарахованих позивачем до стягнення сум відсутні, у тому числі і з огляду на відсутність відповідного звернення відповідача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року в справі №903/602/24).

Щодо доводів апеляційної скарги про неправильне вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає такі необґрунтованими, з огляду на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21, згідно зі якими: «Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо».

Оскільки розмір винагороди адвокатського бюро, яке надавало правничу допомогу позивачці визначений додатковою угодою до договору у фіксованому розмірі, відсутність детального опису сама по собі, при відсутності обґрунтованих заперечень відповідача щодо такого розміру гонорару, не позбавляє учасника справи, який поніс такі витрати, на їх стягнення зі сторони, яка програла справу. Також колегія суддів враховує, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу зменшений судом з 5 000 грн 00 коп. до 3 000 грн 00 коп.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки наведені в апеляційної скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскаржене рішення належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме того, що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, підстави для розподілу судових витрат, які пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, а також щодо судових витрат особи, яка подала апеляційну скаргу, відсутні.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем в суді апеляційної інстанції.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку з реалізацією права на судовий захист у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору й стримування від подання безпідставних позовів (скарг).

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року в справі № 904/4507/18).

ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року заява № 19336/04, § 268)).

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);

- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21).

Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року в cправі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року в cправі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року в справі № 369/849/18.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц).

Крім того, Верховний Суд уже наголошував на відсутності правових підстав для розподілу в порядку статті 141 ЦПК України витрат на підготовку заяв, які не відносяться до витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи (постанови Верховного Суду від 31 серпня 2022 року в справі № 914/1564/20, а також додаткові постанови Верховного Суду від 05 липня 2022 року в справі № 910/10507/21, від 23 серпня 2022 року в справі № 909/328/18, від 07 лютого 2023 року в справі № 922/4022/20, від 25 липня 2023 року в справі № 914/4092/21, від 30 серпня 2023 року в справі № 911/3586/21, від 06 вересня 2023 року в справі № 914/131/22, від 14 вересня 2023 року в справі № 911/3076/21, від 20 вересня 2023 року в справі № 922/838/22).

Враховуючи складність справи, яка є малозначною в силу вимог закону, суть спору (стягнення процентів річних та інфляційних втрат), результат розгляду справи, характер наданих послуг (підготовка відзиву на апеляційну скаргу) та час їх надання, обізнаність представника з правовою проблематикою у цій справі, оскільки брав участь в суді першої інстанції, розгляд справи на стадії апеляційного перегляду проводився без участі сторін, наявність заперечення відповідача щодо розміру заявлених до відшкодування судових витрат, а також необхідність дотримання критеріїв розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку, що необхідним, у межах перегляду цієї справи в суді апеляційної інстанції, є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 500 грн 00 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Аккорд-тур» залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Аккорд-тур» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу за надану у суді апеляційної інстанції у розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 23 січня 2026 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич