ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/1530/24Головуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я.
Провадження № 22-ц/817/29/26 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2026 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.

суддів - Костіва О.З., Хоми М.В.

за участю секретаря - Панькевич Т.І,

позивача, представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/1530/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Фільварочна Ольга Борисівна на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 вересня 2025 року (ухвалене суддею Стельмащуком П.Я., повний текст рішення складено 15 вересня 2025 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту біохімії ім. О.В. Палладіна Національної академії наук України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що з 01.11.2006 року працював в Інституті біохімії ім. О.В. Палладіна Національної академії наук України на посаді молодшого наукового співробітника відділу молекулярної імунології, з 01.10.2009 на посаді наукового співробітника, а з 01.01.2014 переведений на посаду старшого наукового співробітника відділу молекулярної імунології у зв`язку із обранням за конкурсом.

Зазначав, що йому встановлено третю групу інвалідності.

Вказував на те, що Наказом № 275-к від 15.12.2023 року його було звільнено з роботи з 15.12.2023 року за прогул без поважних причин, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, який він отримав 22.12.2023 року поштою.

Вказував, що підставою зазначено акти про відсутність на роботі від 20.11.2023, 27.11.2023, 28.11.2023, 29.11.2023, 30.11.2023, 01.12.2023, 04.12.2023, 05.12.2023, 06.12.2023, 07.12.2023, 08.12.2023, 11.12.2023, 12.12.2023, 13.12.2023, 14.12.2023, листи дирекції Інституту від 21.11.2023 № 1/19-25, від 23.11.2023 № 1/19-26, від 28.11.2023 № 1/19-27, від 29.11.2023 № 1/19-28, від 30.11.2023 № 1/19-29, від 04.12.2023 № 1/19-30, від 04.12.2023 № 1/19-31, від 05.12.2023 № 1/19-32, від 07.12.2023 №1/19-33, від 07.12.2023 № 1/19-34, від 08.12.2023 № 1/19-35, від 08.12.2023 № 1/19-36, від 13.12.2023 № 1/19-37, від 13.12.2023 № 1/19-38, електронний лист ОСОБА_1 від 21.11.2023, доповідну записку завідувача канцелярії ОСОБА_2 від 30.11.2023, службову записку заступника директора з наукової роботи ОСОБА_3 від 30.11.2023, наказ директора Інституту від 01.12.2023 № 43а/г «Про створення комісії»; подання профкому Інституту на отримання згоди на звільнення від 14.12.2023, лист голови профкому Інституту від 15.12.2023.

Стверджував, що причини його відсутності на роботі були поважними, а саме через хворобу та стан здоров`я члена сім`ї.

Зазначав, що його мати потребувала постійного стороннього догляду, а інші особи, які б могли його надати відсутні: батько помер, інших дітей немає.

Вказував на те, що про необхідність здійснення ним догляду за матір?ю роботодавцю було відомо, зокрема із висновку № 4102/6 від 04.10.2023 року, який був підставою для надання йому відпустки без збереження заробітної плати.

Зазначав, що крім того, зважаючи на стан здоров?я матері, йому надавалась можливість дистанційної роботи, починаючи із 2016 року.

Звертав увагу на те, що 10.11.2023 року йому було проведене хірургічне видалення дерматофіброми в КНП «Обласний клінічний онкологічний диспансер», внаслідок чого на період з 10.11.2023 року по 17.11.2023 року був виданий листок непрацездатності. 17.11.2023 року (п?ятниця) післяопераційні шви були зняті.

Однак, через біль в області рубця 20.11.2023 року (понеділок) йому довелось знову звернутись до лікаря-онколога, яким діагностовано діастаз (розходження) країв післяопераційного рубця та додатково накладено ще 2 шви.

Посилався на те, що про вищевказані причини відсутності на роботі він повідомив роботодавця в особі директора Інституту акад. С.В. Комісаренка у телефонному режимі.

Зазначав, що з 21.11.2023 року по 24.11.2023 року був оформлений листок непрацездатності.

В подальшому, зважаючи на відновлення ознак захворювання (періодичне підвищення температури тіла, біль у спині та суглобах, зміни у сечі), довелось звертатись до сімейного лікаря, нефролога та ревматолога для з?ясування їх причини, встановлення діагнозу та призначення відповідного лікування, що підтверджується відповідними довідками про стан здоров?я, виданими на підставі медичної карти амбулаторного хворого № 166811 та електронної медичної карти, та консультативними висновками.

Окрім того вказував на те, що 07.12.2023 року він посковзнувся на заледенілому тротуарі та упав, отримавши забій шийного та грудного відділу хребта, ЗЧМТ. Того ж дня звернувся до травмпункту, де після обстеження отримав електронне направлення до невролога та ортопеда-травматолога, огляд яких був проведений 08.12.2023 року.

Зазначав, що водночас погіршилось здоров?я матерії і через необхідність забезпечення стороннього догляду за нею, він супроводжував її під час візиту до кардіолога 13.12.2023 року.

Стверджував, що про вищевказану ситуацію також повідомляв безпосередньо директора Інституту біохімії ім. О.В. Палладіна НАН України акад. С.В. Комісаренка у телефонному режимі, від якого отримав запевнення щодо надання йому щорічної відпустки.

Звертав увагу на те, що ст. 10 Закону України «Про відпустки» встановлено надання щорічної відпустки особам з інвалідністю за бажанням працівника в зручний для нього час. Як це передбачено нормами вищевказаного закону, щорічна відпустка роботодавцем раніше завжди надавалась у зручний для позивача час, як особі з інвалідністю ІІІ групи, тому він підставно розраховував на її надання у зручний для нього час і в даному випадку, особливо зважаючи на необхідність здійснення постійного стороннього догляду за матір?ю та територіальну віддаленість її місця проживання, про що роботодавцю було відомо.

Посилався на те, що таким чином, відпустка за робочий період з 01.11.2023 по 31.10.2024 року йому надана не була із формальних та незаконних причин, зокрема через особисті неприязні стосунки із керівником (причиною вважає його звернення із заявою щодо корупційного викриття, плагіату, академічної недоброчесності, а також подальші скарги з приводу незаконності наказів про оголошення простою та про скорочення, оголошення догани тощо) з метою штучного створення передумов для виникнення підстав для його звільнення.

Вважав, що оскільки його вини немає, як і факту невиконання покладених на нього обов`язків та шкідливих наслідків, відсутній склад дисциплінарного проступку.

Також зазначав, що роботодавцем не дотримана процедура притягнення його до дисциплінарної відповідальності, зокрема письмових пояснень від нього роботодавцем не отримано, належного службового розслідування проведено не було, трудова книжка знаходиться у роботодавця та йому видана не була.

На підставі наведеного, просив:

-визнати незаконним та скасувати наказ Інституту біохімії ім. О.В. Палладіна Національної академії наук України № 275-к від 15.12.2023 з кадрових питань про звільнення ОСОБА_1 та поновити його на роботі в Інституті біохімії ім. О.В. Палладіна Національної академії наук України на посаді старшого наукового співробітника відділу молекулярної імунології з 15.12.2023;

-стягнути з Інституту біохімії ім. О.В. Палладіна Національної академії наук України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 15.12.2023 по дату ухвалення судового рішення, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Фільварочна О.Б. просить рішення суду першої інстанції скасувати та хвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вважає рішення місцевого суду незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з підстав порушення норм процесуального права, неправильного застосування норм матеріального права та невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою доводи позивача про те, що із наданими стороною відповідача доказами не підтверджено факту надсилання електронних листів із вимогою надати пояснення (долучені до заперечення копії нібито листів не містять тексту, не дають можливості ідентифікувати ні тему, ні вміст, ні зміст прикріпленого файлу). До того ж, попередня згода на сторін трудових правовідносин на обмін офіційними документами засобами електронного зв`язку була відсутня, що підтверджується доповідною запискою ОСОБА_2 від 30.11.2023 року.

Вважає, що судом не враховано, що відповідно до ст. 29 КЗпП, ознайомлення працівників з документами роботодавця допускається з використанням засобів електронних комунікаційних мереж, які мають бути вказані у трудовому договорі, з накладенням удосконаленого або кваліфікованого електронного підпису, тоді як у трудовому договорі між позивачем та відповідачем таких засобів не вказано, а долучені до справи копії нібито електронних листів роботодавця не містять електронних підписів.

Зазначає, що листами, які були направлені роботодавцем засобами поштового зв`язку, підтверджено факт їх направлення, однак, звільнення позивача відбулось до закінчення зберігання поштового відправлення № 123 (строк зберігання 14 календарних днів згідно з п. 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, тобто до 17.12.2023) та на наступний день після надходження до поштового відділення отримувача поштового відправлення № 757.

Вважає, що вказане не лише позбавило позивача можливості надати пояснення причин відсутності та документів на підтвердження їх поважності, але й свідчить про те, що направлення листів було формальністю, яка жодним чином не могла вплинути на вже прийняте роботодавцем рішення про звільнення, та не спрямоване на реальне розслідування дисциплінарного проступку.

Зазначає, що за наявності права позивача на щорічну відпустку за наступний робочий період 01.11.2023 року -31.10.2024 року та права, як особи з інвалідністю, отримати відпустку у зручний для себе час, після своєчасного надсилання відповідачу письмової заяви про відпустку, зважаючи на постійну практику видання відповідачем наказів про надання відпустки після їх початку та запевнення керівника - директора Інституту біохімії ім.О.В.Палладіна НАН України акад. С.В. Комісаренка - щодо надання щорічної відпустки, позивач розраховував на її надання.

Окрім того вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач надав позивачу відпустку для догляду за хворим рідним по крові не на ті періоди, які вказував позивач у заявах від 09.10.2023 р. та 31.10.2023 р. (10.10.-13.10.2023 р. (4 дні),16.10.-20.10.2023 р. (5 днів), 23.10.-27.10.2023 р. (5 днів) та 30.10.-31.10.2023 р. (2 дні), а всього 16 днів; 01.11. - 03.11.2023 (3 дні), 06.11. - 10.11.2023 (5 днів), 13.11. -17.11.2023 (5 днів) та 20.11.2023 (1 день), а всього 14 днів), а на періоди з 10.10.2023 по 31.10.2023 р., при цьому у першому самочинно збільшивши загальну тривалість з 16 до 22 днів, та з 02.11.2023 по 09.11.2023 р., при цьому у другому випадку самочинно зменшивши загальну тривалість з 14 до 8 днів.

Вважає, що суд обмежився констатацією змісту долучених до матеріалів справи доказів сторони відповідача, не проаналізувавши їх на предмет відповідності нормам законодавства, зокрема про відпустки (наявності у позивача права на щорічну відпустку за робочий рік 01.11.2023-31.10.2024, протиправності відмови у її наданні), а також не зважив на дискримінаційну поведінку роботодавця, не надав правової оцінки тим фактам, що відповідачем систематично чинились спроби морального тиску на позивача шляхом безпідставного винесення доган, незаконних спроб звільнення (відповідні накази були скасовані), ненадання службового житла, невиплати зарплати, безпідставного утримання зарплати, несвоєчасної виплати допомоги з тимчасової непрацездатності, прямих образ, у т.ч. через інвалідність.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги ту обставину, що довідки про звернення позивача за медичною допомогою видані у січні 2024 року після звільнення позивача.

Звертає увагу на те, що такі довідки є не первинними документами, а підтвердженнями звернень позивача за медичною допомогою, виданими на підставі записів у електронній медичній карті, а тому отримання позивачем у січні 2024 року доказів звернень за медичною допомогою ніяк не спростовує факту таких звернень у період 20.11-14.12.2023.

Звертає увагу, що звернення за медичною допомогою до вузьких спеціалістів (ревматолога, нефролога, невролога, ортопед-травматолога, онколога) відбуваються винятково за електронними направленнями, що видаються сімейним лікарем або вузькими спеціалістами у випадку необхідності скерування пацієнта до лікаря іншого профілю, мають унікальний 16-значний код і у момент звернення пацієнта відкриваються лікарем у електронній системі охорони здоров`я (ЕСОЗ) eHealth, при цьому система реєструє дату і час прийому пацієнта лікарем. У випадку звернення до сімейного лікаря той створює у ЕСОЗ відповідний запис, при цьому система також однозначно реєструє дату і час.

Вказує на те, що надання довідок про звернення за медичною допомогою у день її отримання позивач не вимагав, оскільки мав підстави вважати, що перебуває у відпустці.

Звертає увагу на те, що консультативний висновок лікаря травмпункту датований 07.12.2023 року, консультативний висновок ревматолога - 14.12.2023 року, нефролога - 06.12.2023 року, а не січнем 2024 року, але суд першої інстанції не взяв до уваги навіть ці документи і навіть не вказав їх у переліку досліджених доказів та встановлених обставин. До того ж, зазначений висновок лікаря травмпункту містить скерування до ортопед-травматолога, невролога та вертебролога, що є окремим самостійним свідченням того, що позивач у цей період мав звернутися до вказаних спеціалістів. Це, зокрема, узгоджується з інформацією у довідках про стан здоров`я, що позивач звертався: - до невролога поліклініки ТМКЛ№2 08.12.2023 р., 11 год. 02 хв., 18.12.2023 р. 11 год. 40 хв. (довідка №5 від 10.01.2024 р.); - до ортопеда-травматолога-вертебролога поліклініки ТМКЛ№2 08.12.2023 о 10 год.00 хв. (довідка №9 від. 11.01.2024 р.).

Вважає, що судом першої інстанції безпідставно зроблено висновок про відсутність поважності причин нез`явлення позивача на роботу у робочі дні 11.12.2023 року та 12.12.2023 року, оскільки у консультативному висновку лікаря травмпункту від 07.12.2023 року вказано діагноз "Забій ГВХ та ШВХ" (тобто грудного відділу хребта та шийного відділу хребта), а травма хребта становить підвищену небезпеку для позивача, оскільки той має серйозне захворювання хребта (яке і є причиною інвалідності). Цей же діагноз підтверджено ортопедом-травматологом-вертебрологом поліклініки ТМКЛ№2, який, як і невролог, встановили діагноз закритої черепно-мозкової травми та запідозрили струс головного мозку. Це потенційно небезпечні ситуації, при яких можливе раптове різке погіршення стану хворого, а також ускладнення з наступним довготривалим погіршенням стану здоров`я.

Вказує на те, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок, нібито у зв`язку з тривалим розладом здоров`я (впродовж 15 днів) позивач мав оформити тимчасову непрацездатність, оскільки медичний висновок про тимчасову непрацездатність, створюється лікуючим лікарем, а не пацієнтом, у момент звернення, коли неможливо наперед точно визначати, скільки буде тривати захворювання.

Також вважає, що судом першої інстанції зроблено необґрунтований висновок про те, що оскільки захворювання матері позивача є тривалим, ситуацію не можна трактувати як догляд за захворілим зненацька членом родини, оскільки стан здоров`я матері, яка є особою старечого віку, з когнітивними порушеннями після перенесеного інсульту на фоні аритмії, комбінованої вади серця та гіпертонічної хвороби є не лише важким, а і нестабільним, таким, що може погіршуватись, причому саме зненацька, до того ж пацієнтка потребує складного медикаментозного лікування, у т.ч. антитромботичним препаратом з метою запобігання новому інсульту.

Звертає увагу на те, що ані трудовим договором, ані правилами внутрішнього розпорядку, ані посадовою інструкцією, долученими відповідачем, не визначено місцезнаходження робочого місця, за нез`явлення на яке позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що чинна на 2016 рік редакція КЗпП не передбачала можливості надання дистанційної роботи без обов`язкового укладення договору в письмовій формі, а в подальшому режим дистанційної роботи, наданий позивачу у зв`язку зі станом здоров`я матері, жодним актом роботодавця скасований не був, а тому позивача взагалі не повинен був стосуватися наказ роботодавця №31 від 30.11.2022 року, яким скасовано дистанційний режим роботи, що надавався працівникам без укладення договору у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України.

Окрім того, судом першої інстанції не звернуто уваги, що наказ роботодавця №31 від 30.11.2022 року був виданий безпосередньо за наказом №30 від 25.11.2022 року, яким попередня спроба звільнення позивача скасовувалась через незаконність (причому накази №30 і №31 навіть були надіслані позивачу одним і тим же листом з описом вкладення на єдиному листку), що означало, що роботодавець явно і зумисно шукав новий спосіб звільнити позивача, зумисно створював обставини для цього - а саме, маючи точну інформацію про стан здоров`я матері позивача, і знаючи, що позивач не зможе залишити важкохвору маму без своєї допомоги, роботодавець став вимагати прибуття позивача до Києва.

Вважає, що попри цитування позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 26.06.2024 року у справі №569/21790/21 (провадження №61-5633св24) щодо принципу добросовісності у трудових відносинах, судом першої інстанції не звернуто увагу, що саме такі дії роботодавця (а згодом і ненадання позивачу відпустки вкупі з введенням в оману, що відпустка надана) і є явним порушенням принципів, викладених у цій позиції Верховного Суду.

Вважає, що тяжкість обраного роботодавцем заходу дисциплінарного стягнення не відповідає тяжкості проступку та наслідкам, оскільки будь-яка шкода роботодавцю відсутня, а самого позивача не було навіть включено у робочий план на 2023 рік.

При цьому суд не звернув увагу і на те, що оскільки, відповідно до п.1 ч.4 ст.6 Закону "Про наукову і науково-технічну діяльність" обов`язком наукового працівника є проводити наукові дослідження та (або) науково-технічні (експериментальні) розробки відповідно до укладених договорів (контрактів), невключення позивача у робочий план означало, де-факто, звільнення позивача від такого обов`язку, а також, де-факто, призупинення дії трудового договору. З іншої сторони це було ще одним проявом зловживання трудовим правом з боку роботодавця - навмисним створенням для працівника ситуації правової невизначеності. Висунення роботодавцем до позивача вимоги прибути до Києва за відсутності завдань, запланованих до виконання, ясно вказує, що ця вимога не була обумовлена необхідністю виконання роботи, а була самоціллю та апріорі мала на меті створення формальних підстав для звільнення позивача.

Зазначає, що судом першої інстанції порушено процедуру долучення доказів сторони відповідача, які долучені до відзиву на позовну заяву, та сам відзив не підлягав прийняттю, оскільки підписаний 19.02.2024 неуповноваженим представником, що є підставою для залишення його разом із долученими до нього додатками без розгляду.

Звертає увагу на те, що на момент підписання та подання відзиву повноваження на представництво інтересів відповідача у адвоката Василенко А.А. були відсутні (як на підставі зазначеного у копії ордеру договору № 265/3/17-08-2022 від 17.08.2022 року, так і на підставі договору від 22.02.2024).

Звертає увагу на те, що строк дії зазначеного в ордері на надання правничої (правової) допомоги серії СВ №1078562 договору № 265/3/17-08-22 від 17.08.2022 між АО «Міллер» та Інститутом біохімії ім. О.В. Палладіна НАН України на момент підписання та подання відзиву адвокатом Василенко А.А. закінчився (згідно із п. 5.1 - 17.08.2023, згідно з відомостями на вебсайті prozorro.gov.ua - 31.12.2022), що підтверджується розміщеною на вебсайті prozorro.gov.ua копією договору. Припинення чинності даного договору внаслідок закінчення строку дії визнано адвокатом Василенко А.А. У судовому засіданні 11.06.2024. Закінчення строку дії договору № 265/3/17-08-22 від 17.08.2022 виключає наявність у АО «Міллер» правових підстав його виконання та відповідно підстав для надання адвокату Василенко А.А. доручень на надання правничої допомоги відповідачу незалежно від форми співпраці адвоката Василенко А.А. та АО «Міллер».

Наявність договірних відносин та повноважень на подання відзиву не підтверджені і додатковими поясненнями Василенко А.А. за вх. № 39171/24-Вх від 11.06.2024 року. Як зазначено у вищевказаних поясненнях, відповідач є замовником - юридичною особою, що відповідає ознакам п.3 ч.1 ст.2 ЗУ "Про публічні закупівлі". Однак, вказане законодавство у сфері публічних закупівель не передбачає укладення усних договорів.

Надану на вказане звернення відповідачу правову допомогу адвокат Василенко А.А. помилково вважає нібито невідкладною, зважаючи зокрема на передбачене ст. 127 ЦПК України право на продовження процесуального строку (або його поновлення), а саме звернення відповідача за правничою допомогою напередодні останнього дня строку є реалізацією ним принципу диспозитивності. Водночас, не доведена жодними доказами також об`єктивна та незалежна від волі сторін неможливість укладення договору з дотриманням процесуальних строку або у день звернення - 16.02.2024, або у день подання відзиву - 19.02.2024, з подальшим оприлюдненням звіту протягом 10 робочих днів (п. 3-8 розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про публічні закупівлі», яким допускається укладення без використання електронної системи договору, про який не пізніше ніж через 10 робочих днів подається звіт).

Вказує на те, що у системі електронних закупівель було зареєстровано та оприлюднено Договір №265/3/21-02-2024 від 22.02.2024 (що визнається сторонами), тому до 22.02.2024 підстави для надання правової (правничої) допомоги відповідачу адвокатом Василенко А.А. (включаючи надання відзиву) були відсутні, як і об`єктивна неможливість відповідача укласти відповідний письмовий договір на надання правової (правничої) допомоги.

Від представника відповідача Інституту біохімії ім. О.В. Палладіна Національної академії наук України - адвоката Стадніка І.А. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вважає, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги є безпідставними, не підтверджені належними доказами та не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Вказує на те, що встановлені обставини у цій справі беззаперечно свідчать про тривалу відсутність позивача на роботі без поважних причин.

Звертає увагу на те, що представником позивача в апеляційній скарзі вказані довідки та консультативні висновки лікарів, але не враховано, що вказані медичні документи були видані в січні 2024 р., тобто після звільнення паозивача, а вказані медичні документи - підтверджують факти звернення до лікарів у вказаних в них дні, в тому числі і в робочі дні та час, але жодним чином не вказують на тимчасову непрацездатність позивача ані частково, ані за повний час прогулу.

Більше того, щодо двох робочих днів - 11 та 12 грудня 2023 року - позивач взагалі не представив жодних медичних доказів. Таким чином, обов`язок працівника підтвердити поважність причин відсутності належними доказами виконано не було.

Звертає увагу на те, що жодних обставин, які перешкоджали позивачу поінформувати відповідача офіційно, про те, що він не може вийти на робоче місце за станом здоров`я і знаходиться на лікуванні - не було, а посилання скаржника на усні телефонні розмови з керівництвом не підтверджені жодними належними доказами і обґрунтовано відхилені судом першої інстанції.

Таким чином, стан здоров`я позивача не може визнаватись поважною причиною, оскільки за відсутності оформленого листка непрацездатності та належного повідомлення роботодавця не може виключати вини позивача у прогулі.

Звертає увагу на те, що до звільнення позивача - відповідачем було надано всі можливі види відпустки, зокрема, але не виключно відпустку без збереження зарплати для догляду за хворим родичем - зокрема 22 календарні дні у жовтні 2023 р. (10.10-31.10.2023 рік) та 8 днів у листопаді 2023 р. (02.11-09.11.2023 рік). Таким чином, позивачу було надано максимально можливу тривалість неоплачуваної відпустки для догляду за матір`ю, передбачену п. 10 ст. 25 ЗУ «Про відпустки».

А відтак, в разі, якщо потреба в догляді не відпала після використання вказаних 30 днів, то позивач мав подбати про оформлення постійного догляду за матір`ю через соціальні органи або узгодити з роботодавцем інші умови праці. Водночас позивач не оформив себе в установленому порядку як надавача соціальних послуг з догляду, що могло б надавати йому право на додаткову відпустку. Натомість він самовільно залишив місце роботи, вважаючи таку відсутність обґрунтованою.

Вважає, що позивач самостійно створив ситуацію, за якої виконання трудових обов`язків та здійснення догляду за матір`ю стали взаємовиключними, при цьому не вжив передбачених законом заходів для належного оформлення відповідного статусу або врегулювання конфлікту.

Вказує на те, що самовільне використання відпустки без згоди роботодавця є ніщо інше, як прогул.

Вважає правильним висновок місцевого суду про те, що спір про право на відпустку не є предметом даної справи, оскільки позивачем не оскаржено відмову у відпустці, а отже, посилання скаржника на те, що він начебто перебував у відпустці, не підтверджене жодними доказами і не має правового значення для оцінки законності звільнення.

Зазначає, що твердження, викладені в апеляційній скарзі про те, що роботодавець нібито не забезпечив вимогу ст. 149 КЗпП, не відповідають дійсності, оскільки Відповідач належним чином направляв повідомлення про необхідність надання інформації, а саме позивач своєю поведінкою ухилився від надання пояснень, фактично саботуючи службове розслідування причин його відсутності.

Посилається на те, що в матеріалах справи наявна інформація, що сам позивач раніше надавав роботодавцю свою згоду на отримання документів електронною поштою - заявляючи адресу .

Крім того, окрім направленних електронних листів направлених позивачу, вимогу надати пояснення було дубльовано засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта».

Зокрема, листи Інституту біохімії ім. О.В. Палладіна НААН України від 30.11.2023 року № 1/19-29 та від 08.12.2023 року № 1/19-35 були направлені рекомендованою поштою з повідомленням на адресу позивача.

Вважає доводи апеляційної скарги щодо нібито передчасного звільнення до спливу строку зберігання поштових відправлень не свідчать про порушення процедури, оскільки чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця очікувати завершення такого строку для реагування на факт прогулу. Водночас відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення має бути застосовано не пізніше одного місяця з дня виявлення проступку. У зв`язку з цим роботодавець був зобов`язаний оперативно реагувати на порушення трудової дисципліни, аби не пропустити встановлений законом строк.

Вказує на те, що будь-яких порушень процедури звільнення з боку роботодавця не допущено, а навпаки, Інститут діяв сумлінно і в повній відповідності до КЗпП, тоді як саме поведінка Позивача свідчила про умисне ухилення від контакту з роботодавцем та відмову виконувати трудові обов`язки без законних підстав.

Вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що відзив на позов нібито був поданий від імені відповідача неуповноваженою особою (адвокатом) і тому не повинен братися до уваги, є безпідставним та не впливають на законність рішення.

Відповідач (юридична особа) скористався правом на професійну правничу допомогу та залучив до участі у справі адвоката Анну Анатоліївну Василенко на підставі відповідного договору та довіреності. Повноваження адвоката були підтверджені належним чином - зокрема, на момент подання письмових заперечень (відзиву на позов) суду було подано ордер адвоката та довіреність, видану Інститутом ім. О.В.Палладіна НАН України (Відповідачем) на ім`я адвоката.

Відповідно до ч. 4 ст. 62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються ордером або довіреністю. Вказані документи містяться в матеріалах справи, що визнавав і сам позивач посилаючись на номер та дату договору в скарзі.

Отже вважає, що процесуальне представництво відповідача було оформлене належним чином, а всі подані від його імені документи (відзив, заперечення, пояснення тощо) - є допустимими письмовими доказами.

Вказує на те, що з матеріалів справи та відкритих даних вбачається, що Інституту біохімії ім. О.В. Палладіна НААН України уклав договір про надання правничої допомоги і фактично оплатив послуги адвоката. Навіть якщо припустити певні розбіжності в датах оформлення договору та подання першого процесуального документу, це не позбавляє адвоката права представляти клієнта, оскільки довіреність видана і підписана керівником Інституту біохімії ім. О.В. Палладіна НААН України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Фільварочна О.Б. підтримали вимоги апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Стаднік І.А. заперечив проти задоволення апеляційної скарги з мотивів, викладених у відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до наступного.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено наступні обставини.

01.11.2006 року ОСОБА_1 прийнято на посаду молодшого наукового співробітника відділу молекулярної імунології Інституту біохімії ім. О.В. Палладіна Національної академії наук України.

01.07.2009 року ОСОБА_1 переведено виконуючим обов`язки наукового співробітника цього ж відділу до обрання.

01.10.2009 року ОСОБА_1 переведено на посаду наукового співробітника цього ж відділу у зв`язку із обранням.

01.01.2014 року ОСОБА_1 переведено на посаду старшого наукового співробітника цього ж відділу у зв`язку із обранням за конкурсом.

Зазначене вище підтверджується відомостями трудової книжки ОСОБА_1 серія НОМЕР_1 , заповнена 08.10.1999 року.

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААВ № 434012 від 22.09.2021 року, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ групи, довічно.

28.03.2022 року ОСОБА_1 видано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 6117-. Зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 . Фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

Згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданим 12.03.1976 року, батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 виданим 05.07.2008.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи (висновок № 4102/6 від 04.10.2023 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Амбулаторія загальної практики сімейної медицини №8, дійсний до 04.10.2024).

Наказами №10 та №10/1 від 24.02.2022, серед інших питань функціонування Інституту в умовах воєнного стану, в Інституті запроваджено дистанційний режим роботи.

Відповідно до наказу Інституту №31 від 30.11.2022 року, з 05.12.2022 року скасовується дистанційний режим роботи всім працівникам Інституту, зокрема керівникам та співробітникам наукових відділів та лабораторій, а також інших підрозділів, які працювали вдома у дистанційному режимі (згідно із додатком до цього наказу). Працівникам Інституту, які виконували роботу дистанційно без укладення договору про дистанційну роботу, з 05.12.2022 року, приступити до роботи на робочих місцях в Інституті.

Згідно із витягом з додатку до наказу №31 від 30.11.2022 року до списку працівників Інституту для яких припиняються умови дистанційної роботи входить с.н.с. ОСОБА_1 .

З цього часу місце праці позивача - м. Київ, вул. Леонтовича, 9.

На підставі заяв ОСОБА_1 та довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 6117- від 28.03.2022 року, останньому неодноразово надавались відпустки без збереження заробітної плати, як внутрішньо переміщеній особі, а саме: у квітні 2023 року 15 календарних днів (наказ №59-К від 10.04.2023); у червні 2023 року 15 календарних днів (наказ №113-К від 12.06.2025); у липні 2023 року 10 календарних днів (наказ №132-К від 03.07.2023); у липні 2023 року 5 календарних днів (наказ № 137-К від 17.07.2025); у липні 2023 року 5 календарних днів (наказ № 138-К від 24.07.2025); у липні 2023 року 1 календарний день (наказ № 139-К від 31.07.2025); у серпні 2023 року 2 календарні дні (наказ № 148-К від 01.08.2023); у серпні 2023 року 2 календарні дні (наказ № 151-К від 03.08.2023); у серпні 2023 року 3 календарні дні (наказ № 152-К від 07.08.2023); у серпні 2023 року 2 календарні дні (наказ № 163-К від 10.08.2023); у серпні 2023 року 2 календарні дні (наказ № 168-К від 14.08.2023); у серпні 2023 року 3 календарні дні (наказ № 171-К від 16.08.2023); у серпні 2023 року 2 календарні дні (наказ № 172-К від 21.08.2023); у серпні 2023 року 3 календарні дні (наказ № 173-К від 23.08.2023); у серпні 2023 року 2 календарні дні (наказ № 175-К від 28.08.2023); у серпні 2023 року 1 календарний день (наказ № 176-К від 30.08.2023); у серпні 2023 року 1 календарний день (наказ № 177-К від 31.08.2023); у вересні 2023 року 1 календарний день (наказ № 178-К від 31.08.2023); у вересні 2023 року 1 календарний день (наказ № 183-К від 04.09.2023); у вересні 2023 року 1 календарний день (наказ № 184-К від 05.09.2023); у вересні 2023 року 1 календарний день (наказ № 185-К від 06.09.2023); у вересні 2023 року 1 календарний день (наказ № 187-К від 07.09.2023); у вересні 2023 року 1 календарний день (наказ № 188-К від 07.09.2023); у вересні 2023 року 1 календарний день (наказ № 189-К від 11.09.2023); у вересні 2023 року 1 календарний день (наказ № 190-К від 12.09.2023); у вересні 2023 року 1 календарний день (наказ № 191-К від 13.09.2023); у вересні 2023 року 1 календарний день (наказ № 196-К від 14.09.2023); у вересні 2023 року 1 календарний день (наказ № 199-К від 15.09.2023); у вересні 2023 року 1 календарний день (наказ № 200-К від 18.09.2023); у жовтні 2023 року 1 календарний день (наказ № 211-К від 03.10.2023); у жовтні 2023 року 1 календарний день (наказ № 212-К від 04.10.2023); у жовтні 2023 року 1 календарний день (наказ № 214-К від 05.10.2023).

Відповідно до наказів Інституту № 6/1-К від 02.01.2023, № 9/1-К від 04.01.2023, №12-К від 23.01.2023, № 16-К від 01.02.2023, № 19-К від 13.02.2023, № 25-К від 17.02.2023, № 37-К від 20.02.2023, № 38-К від 24.02.2023, № 44-К від 01.03.2023, № 45-К від 07.03.2023, № 46-К від 08.03.2023, № 47-К від 17.03.2023, № 52-К від 27.03.2023, № 54-К від 30.03.2023, № 55-К від 31.03.2023, № 58-К від 05.04.2023, ОСОБА_1 неодноразово було продовжено щорічну основну відпустку, а також надано частину щорічної відпустки за новий робочий період з 01.11.2022 по 31.10.2023.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 09.10.2023 року, останньому надано відпуску без збереження заробітної плати для догляду за хворим рідним по крові, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, з 10.10.2023 по 31.10.2023 (включно), тривалістю 22 календарних днів, про що Інститутом біохімії ім. О.В.Палладіна Національної академії наук України видано наказ № 217-К від 10.10.2023 року.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 31.10.2023 року, останньому надано відпуску без збереження заробітної плати для догляду за хворим рідним по крові, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, з 02.11.2023 по 09.11.2023 (включно), тривалістю 08 календарних днів, про що Інститутом біохімії ім. О.В.Палладіна Національної академії наук України видано наказ № 237-К від 02.11.2023.

06.10.2023 та 09.10.2023 ОСОБА_1 було увільнено від роботи із збереженням місця роботи, займаної посади та середньої заробітної плати (наказ Інституту № 216-К від 09.10.2023) на підставі довідки та повістки ІНФОРМАЦІЯ_4 від 06.10.2023.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 19.04.2023, останньому надано відпустку без збереження заробітної плати, як інваліду ІІІ групи, у травні та червні 2023 року сукупною кількістю 30 календарних днів (накази Інституту № 69-К від 25.04.2023 та № 80-к ВІД 28.04.2023).

Згідно з витягом зі списку графіку щорічних відпусток співробітників Інституту на 2023 рік, затвердженого директором 01.01.2023, ОСОБА_1 планується надання відпустки в кількості 42 календарні дні.

У відповідь на заяву ОСОБА_1 від 31.10.2023 про забезпечення можливості дистанційної роботи, перенесення ненаданої частини щорічної відпустки за робочий рік 01.11.2022 - 31.10.2023, або надання щорічної відпустки за робочий рік 01.11.2023 - 31.10.2024 тривалістю 42 календарних дні, або надання відпустки без збереження заробітної плати на 15 (14) днів на підставі статей 25, 26 Закону України «Про відпустки», Інститут повідомив (лист № 1/19-20 від 01.11.2023), що станом на сьогодні у Інституту відсутні будь-які підстави надавати заявнику дистанційний режим роботи. Оскільки перераховані у листі факти свідчать про неможливість проконтролювати виконання ОСОБА_1 роботи дистанційно, натомість існує тривалий негативний досвід систематичного невиконання ОСОБА_1 посадових обов`язків, а його наукові здобутки неможливо оцінити, з огляду на уникнення ним атестації та відсутність наукових публікацій за останні 5 років. Немає жодної змоги та підстав надати ОСОБА_1 щорічну основну відпустку (її частину) за робочий рік 01.11.2023 - 31.10.2024, який щойно розпочався й охоплює більшу частину наступного бюджетного року, фінансування витрат за який не передбачено кошторисом Інституту на поточний рік. Крім того, відпустка (її частина) за зазначений період не була визначена графіком відпусток на поточний рік. Звертають увагу, що ні статус внутрішньо переміщеної особи, ні стан здоров`я матері позивача не зобов`язує роботодавця надавати позивачу дистанційний режим роботи. Одночасно з цим, Інститут просить надати письмові пояснення про причини відсутності на робочому місці 01.11.2023 та чекає ОСОБА_1 02.11.2023 на робочому місці в Інституті за адресою вул. Леонтовича, 9, м. Київ.

Працівниками Інституту було складено акти про відсутність ОСОБА_1 на роботі з 9:00 год. до 17:30 год., без повідомлення про наявність поважних причин, а саме:

- акт від 20.11.2023 про відсутність 20.11.2023;

- акт від 27.11.2023 про відсутність 27.11.2023;

- акт від 28.11.2023 про відсутність 28.11.2023;

- акт від 29.11.2023 про відсутність 29.11.2023;

- акт від 30.11.2023 про відсутність 30.11.2023;

- акт від 01.12.2023 про відсутність 01.12.2023;

- акт від 04.12.2023 про відсутність 04.12.2023;

- акт від 05.12.2023 про відсутність 05.12.2023;

- акт від 06.12.2023 про відсутність 06.12.2023;

- акт від 07.12.2023 про відсутність 07.12.2023;

- акт від 08.12.2023 про відсутність 08.12.2023;

- акт від 11.12.2023 про відсутність 11.12.2023;

- акт від 12.12.2023 про відсутність 12.12.2023;

- акт від 13.12.2023 про відсутність 13.12.2023;

- акт від 14.12.2023 про відсутність 14.12.2023.

Згідно із доповідною завідувача канцелярії ОСОБА_2 від 30.11.2023 року, остання повідомила заступника директора Інституту ОСОБА_3 про те, що 29.11.2023 року близько 17 год. до канцелярії Інституту телефонував ОСОБА_1 та заявив про те, що відмовляється реагувати та надавати відповіді на надіслані йому електронною поштою листи дирекції Інституту щодо повідомлення причин його відсутності на роботі 20, 27 та 28 листопада цього року, а також вважає себе таким, що перебуває у відпустці.

Відповідно до листа №1/19-29 від 30.11.2023 року Інститут просить ОСОБА_1 надати письмові пояснення щодо причин його відсутності на робочому місці 30.11.2023. Нагадує, що дотепер Інститутом не отримано письмових пояснень щодо причин його відсутності на робочому місці 20, 27, 28 та 29 листопада 2023 року. Інститут очікує ОСОБА_1 на робочому місці за адресою м. Київ, вул. Леонтовича, 9 .

Вказаний лист надісланий 01.12.2023 року засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» на адресу ОСОБА_1 в АДРЕСА_2 .

Згідно із змістом листа №1/19-35 від 08.12.2023 Інститут вчергове просить ОСОБА_1 надати письмові пояснення щодо причин його відсутності на робочому місці 20, 27, 28 та 29 та 30 листопада, а також 01, 04, 05, 06, 07 та 08 грудня 2023 року. Станом на сьогодні від ОСОБА_1 так і не отримано відповіді на листи дирекції Інституту із зазначеного питання: № 1/19-25 від 21.11.2023, № 1/19-26 від 23.11.2023, № 1/19-27 від 28.11.2023, № 1/19-28 від 29.11.2023, № 1/19-29 від 30.11.2023, № 1/19-30 від 04.12.2023, № 1/19-31 від 04.12.2023, №1/19-32 від 05.12.2023, №1/19-33 від 07.12.2023, які надіслані йому раніше. Пояснення необхідно надати протягом двох календарних днів з дня отримання цього листа, надіславши їх на електронну адресу Інституту. У разі відсутності поважних причин відсутності на робочому місці Інститут залишає за собою право реагувати на порушення трудової дисципліни з боку ОСОБА_1 . Інститут очікує ОСОБА_1 на робочому місці за адресою м. Київ, вул. Леонтовича, 9.

Вказаний лист надісланий 08.12.2023 року засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» на адресу ОСОБА_1 в АДРЕСА_2 .

Згідно з службовою запискою заступника директора Інституту ОСОБА_3 від 01.12.2023 адресованої директору Інституту ОСОБА_9, заступник пропонує створити відповідну комісію для визначення наявності (відсутності) в діях ОСОБА_1 дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Наказом Інституту №43а/г від 01.12.2023 створено комісію.

За результатами роботи комісії 14.12.2023 складено акт, у якому комісія рекомендує застосувати до старшого наукового співробітника відділу молекулярної імунології Інституту ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогул без поважних причин (п.4 ст.40 КЗпП України).

Голова комісії ОСОБА_8 звернувся до голови профспілкового комітету Інституту із поданням від 14.12.2023 щодо застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогул без поважних причин (п.4 ст.40 КЗпП України).

Відповідно до листа голови профкому Інституту ОСОБА_10 від 15.12.2023 року, остання повідомила директора Інституту ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_1 не є членом профспілки Інституту та профспілка не має заперечень проти його звільнення за прогул без поважних причин.

Наказом Інституту біохімії ім. О.В.Палладіна Національної академії наук України від 15.12.2023 № 275-К, у зв`язку з відсутністю старшого наукового співробітника відділу молекулярної імунології ОСОБА_1 на роботі 20, 27, 28, 29, 30 листопада 2023 року, 01, 04, 05, 06, 07, 08, 11, 12, 13 та 14 грудня 2023 року без поважних причин, враховуючи висновки та рекомендації комісії, створеної наказом директора Інституту від 01.12.2023 № 43а/г, ОСОБА_1 звільнено 15.12.2023 за прогул без поважних причин, п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Підстава: акти про відсутність на роботі від 20.11.2023, 27.11.2023, 28.11.2023, 29.11.2023, 30.11.2023, 01.12.2023, 04.12.2023, 05.12.2023, 06.12.2023, 07.12.2023, 08.12.2023, 11.12.2023, 12.12.2023, 13.12.2023, 14.12.2023, листи дирекції Інституту від 21.11.2023 № 1/19-25, від 23.11.2023 № 1/19-26, від 28.11.2023 № 1/19-27, від 29.11.2023 № 1/19-28, від 30.11.2023 № 1/19-29, від 04.12.2023 № 1/19-30, від 04.12.2023 № 1/19-31, від 05.12.2023 № 1/19-32, від 07.12.2023 №1/19-33, від 07.12.2023 № 1/19-34, від 08.12.2023 № 1/19-35, від 08.12.2023 № 1/19-36, від 13.12.2023 № 1/19-37, від 13.12.2023 № 1/19-38, електронний лист ОСОБА_1 від 21.11.2023, доповідна завідувача канцелярії ОСОБА_2 від 30.11.2023, службова записка заступника директора з наукової роботи ОСОБА_3 від 30.11.2023, наказ директора Інституту від 01.12.2023 № 43а/г «Про створення комісії»; акт від 14.12.2023 за результатами роботи комісії, створеної наказом директора Інституту від 01.12.2023 № 43а/г, подання до профкому Інституту на отримання згоди на звільнення від 14.12.2023, лист голови профкому Інституту від 15.12.2023.

ОСОБА_1 отримав наказ особисто засобами поштового зв`язку 22.12.2023 року, що підтверджується описом вкладення, квитанцією Укрпошти та трекінгом поштового відправлення 346.

Листом № 01-8/66 від 29.01.2024 року Інститут повідомив ОСОБА_1 про необхідність одержати трудову книжку у відділі кадрів Інституту. Також ОСОБА_1 може надати письмову згоду щодо направлення трудової книжки поштою. Лист надіслано 29.01.2024 засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» на адресу ОСОБА_1 в АДРЕСА_2 .

Поліклінічним відділенням Тернопільської комунальної лікарні №2 видано довідки про стан здоров`я ОСОБА_1 :

-№5 від 10.01.2024 про те, що ОСОБА_1 звертався до невролога поліклініки 08.12.2023 о 11:02 год., 18.12.2023 о 11:40 год.

-№6 від 10.01.2024 про те, що ОСОБА_1 звертався до ревматолога 05.12.2023 о 12:30 год., 05.01.2024 о 13:45 год., 10.01.2024 о 13:30 год.

-№ 7 від 11.01.2024 про те, що ОСОБА_1 звертався до нефролога 28.11.2023 о 14:47 год., 29.11.2023 о 14:41 год., 01.12.2023 о 14:37 год., 11.01.2024 о 09:56 год.

-№ 9 від 11.01.2024 про те, що ОСОБА_1 звертався до ортопеда-травматолога 08.12.2023 о 10:00 год.

-№10 від 11.01.2024 про те, що ОСОБА_1 звертався до кардіолога 13.12.2023 о 16:36 год.

Відповідно до довідки №5 виданої 09.01.2024 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Амбулаторія загальної практики сімейної медицини №8, ОСОБА_1 був на прийомі у сімейного лікаря 29.11.2023, 30.11.2023, 04.12.2023, 19.12.2023.

В судовому засіданні в суді першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_9 , який є директором Інституту біохімії ім. О.В. Палладіна Національної академії наук України, який стверджував про правомірність звільнення позивача з роботи та дотримання при цьому відповідачем усіх необхідних норм законодавства.

В судовому засіданні в суді першої інстанції в якості свідка також було допитано позивача ОСОБА_1 , який в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги з підстав, які викладені у позовній заяві, а також пояснив, що у дні «так званого» прогулу він був переконаний у тому, що перебуває у відпустці, оскільки директор інституту ОСОБА_9 у телефонному режимі запевнив позивача про надання йому відпустки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача були підстави для звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України і відповідач довів законність звільнення позивача належними та допустимими доказами, відтак суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для скасування оспорюваного наказу та поновлення позивача на роботі. Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі відмовлено, а вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними, суд першої інстанції також дійшов висновку про відсутність правих підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі.

Відповідно до змісту статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У статті 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення (частина перша статті 147 КЗпП України).

Відповідно до статей 147-149 КЗпП України роботодавець має право застосовувати до працівника дисциплінарне стягнення за винне невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків.

Частинами першою та другою статті 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Верховний Суд у постановах від 04 вересня 2024 року в справі № 206/3355/19, від 28 лютого 2024 року в справі № 758/5941/21, від 10 січня 2024 року в справі № 522/142/20, від 25 січня 2023 року в справі № 734/2607/20 та інших виснував, що прогул, під яким розуміється відсутність на робочому місці без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня, за своєю правовою природою є порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), під яким варто розуміти невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні керуватися тим, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Отже, визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен враховувати конкретні обставини і будь-які докази з числа передбачених ЦПК України.

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають його вину.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності.

Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 20 червня 2024 року в справі № 643/1959/22, від 20 грудня 2023 року у справі № 757/45015/20-ц та інших.

У трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Принцип добросовісності у трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.

Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши всі доводи і заперечення сторін, надані докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованих та законних висновків, що роботодавець належно, у визначений законом строк, провів звільнення ОСОБА_1 , який без поважних причин був відсутнім на робочому місці: 20, 27, 28, 29, 30 листопада 2023 року; 01, 04, 05, 06, 07, 08, 11, 12, 13 та 14 грудня 2023 року, а тому останній обґрунтовано звільнений на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги, які зводять до того, що відповідачем належним чином не дотримано вимог ч.1 ст. 149 КЗпП України, оскільки роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмових пояснень, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Так, пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Водночас, невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими до суду доказами, про що, зокрема, зауважено у постанові Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17.

Разом з тим, з матеріалів справи також вбачається, що відповідачем неодноразово вживались заходи щодо інформування позивача про необхідність надати пояснення, зокрема шляхом надсилання електронних листів на електронну пошту позивача та засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» за адресою проживання позивача по АДРЕСА_2 , однак позивач таких пояснень не надав.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на поважність неявки на роботу у зв`язку із відвідуванням лікарів через погіршення стану здоров`я позивача, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Так, суд першої інстанції слушно звернув увагу, що на підтвердження обставин поважності неявки на роботу у робочі дні: 20.11.2023, 27.11.2023, 28.11.2023, 29.11,2023, 30.11.2023 , 01.12.2023, 04.12.2023, 05.12.2023, 06.12.2023, 07.12.2023, 08.12.2023, 13.12.2023, 14.12.2023 позивачем надано суду довідки про стан здоров`я, довідки про консультацію в онколога, консультативний висновок спеціаліста, надані медичними установами м. Тернополя, зокрема консультативний висновок лікаря травмпункту від 07.12.2023 року, консультативний висновок ревматолога від 14.12.2023 року, нефролога від 06.12.2023 року, проте, щодо поважності причин неявки на роботу у робочі дні 11.12.2023 та 12.12.2023 в матеріалах справи будь-які докази відсутні.

Водночас апеляційний суд акцентує увагу на тому, що надані позивачем на підтвердження поважності причин відсутності на роботі у вищезазначений період вищевказані медичні документи, не підтверджують тимчасову непрацездатність працівника.

Разом з тим, листок непрацездатності, який відповідно до Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України 13 листопада 2001 року № 455 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 04 грудня 2001 року за № 1005/6196 засвідчує тимчасову непрацездатність працівників позивачу не оформлювався.

Більше того, у вищезгаданий період відсутності позивача на робочому місці вже діяв Електронний реєстр листків непрацездатності і сповіщення про відкриття е-лікарняного автоматично б надходили роботодавцю в кабінеті страхувальника на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду України, однак така інформація відсутня.

Доводи позивача, які зводяться до того, що у вищезгаданий період його відсутності на робочому місці він мав право на відпустку, а тому вважав що в ці дні він перебував саме у відпустці, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

У постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 341/1825/16-ц Верховний Суд вказав, що самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом чергової відпустки вважається прогулом.

У постанові від 05 вересня 2018 року в справі № 760/9284/16-ц (провадження № 61-11091св18) залишаючи без змін судові рішення про відмову у задоволенні позову про поновлення на роботі, Верховний Суд вказав, що позивачем не надано належних та переконливих доказів того, що його заява про надання відпустки була узгоджена з керівництвом університету та що був виданий відповідний наказ роботодавця.

У цій справі позивачем також не надано доказів того, що його заява про надання відпустки була погоджена роботодавцем із виданням відповідного наказу, відтак наявні підстави вважати, що самовільне використання ОСОБА_1 в період 20.11.2023, 27.11.2023, 28.11.2023, 29.11,2023, 30.11.2023 , 01.12.2023, 04.12.2023, 05.12.2023, 06.12.2023, 07.12.2023, 08.12.2023, 13.12.2023, 14.12.2023 відпустки, за відсутності відповідного наказу роботодавця, є прогулом.

Більше того, у відповідь на заяву ОСОБА_1 від 31.10.2023 року про забезпечення можливості дистанційної роботи, перенесення ненаданої частини щорічної відпустки за робочий рік 01.11.2022 - 31.10.2023, або надання щорічної відпустки за робочий рік 01.11.2023 - 31.10.2024 тривалістю 42 календарних дні, або надання відпустки без збереження заробітної плати на 15 (14) днів на підставі статей 25, 26 Закону України «Про відпустки», відповідач повідомив (лист № 1/19-20 від 01.11.2023), що немає жодної змоги та підстав надати ОСОБА_1 щорічну основну відпустку (її частину) за робочий рік 01.11.2023 - 31.10.2024, який щойно розпочався й охоплює більшу частину наступного бюджетного року, фінансування витрат за який не передбачено кошторисом Інституту на поточний рік. Крім того, відпустка (її частина) за зазначений період не була визначена графіком відпусток на поточний рік.

Таким чином, факт завчасної подачі позивачем заяви про відпустку 31.10.2023 року, не спростовує факту непогодження такої відпустки роботодавцем та відсутності відповідного наказу (схожі висновки містяться в постанові Верховного Суду від 22.05.2024 року у справі №559/2222/22).

Також місцевий суд слушно звернув увагу на те, що надані позивачем пояснення та докази свідчать, що захворювання його матері є тривалим, яке виникло задовго до спірних правовідносин, відповідно це не можна трактувати як догляд за захворілим зненацька членом родини, відтак обґрунтовано відхилив доводи позивача про поважність причини відсутності на роботі у зв`язку із доглядом за хворою матір`ю.

Крім того, позивач зазначав про те, що догляд за матір`ю потрібен постійно, він разом з нею проживає у Тернополі, а їхній переїзд до м. Києва є неможливий, тому встановивши, що місце праці позивача в м. Києві, суд першої інстанції слушно вважав, що догляд за матір`ю і його робота були взаємовиключними, відтак обґрунтовано виснував, що ця підстава не може свідчити про поважність причини відсутності позивача на роботі у вищезгадані дні.

Більше того, відповідно до наказу Інституту №31 від 30.11.2022 року, з 05.12.2022 року було скасовано дистанційний режим роботи всім працівникам Інституту, зокрема керівникам та співробітникам наукових відділів та лабораторій, а також інших підрозділів, які працювали вдома у дистанційному режимі (згідно із додатком до цього наказу) (в тому числі і позивачу), та працівникам Інституту, які виконували роботу дистанційно без укладення договору про дистанційну роботу, з 05.12.2022 року наказано приступити до роботи на робочих місцях в Інституті.

Доводи апеляційної скарги про те, що на момент підписання та подання відзиву повноваження на представництво інтересів відповідача у адвоката Василенко А.А. були відсутні (як на підставі зазначеного у копії ордеру договору № 265/3/17-08-2022 від 17.08.2022 року, так і на підставі договору від 22.02.2024), колегія суддів відхиляє з огляду на те, що такі мають ознаки надмірного формалізму, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката були підтверджені належним чином. Зокрема, на момент подання відзиву на позов суду було подано ордер на надання правничої допомоги серії СВ №1078562 (т.1 а.с. 80).

Таким чином процесуальне представництво відповідача було оформлене належним чином, а всі подані від його імені документи, зокрема відзив з додатками є допустимими письмовими доказами.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду, що звільнення позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову в частині вимог про визнання наказу про звільнення незаконним і похідних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При обранні виду стягнення роботодавець діяв в межах своєї компетенції та вимог закону, врахувавши зокрема тривалість відсутності працівника на роботі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно встановив обставини справи та правильно вирішив спір.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 січня 2026 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Хома М.В.