УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року

м. Київ

справа №205/2463/15-ц

провадження № 61-1097ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання протиправними дій державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та скасування постанов, заінтересовані особи: Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 , управління-служба

у справах дітей Новокодацької районної у м. Дніпрі ради,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаною скаргою,

в якій уточнивши свої вимоги просив суд визнати неправомірним рішення та скасувати наступні процесуальні документи виконавчого провадження ВП

№ НОМЕР_2:

- постанову про відкриття виконавчого провадження від 05 квітня 2016 року;

- постанову про заміну сторони виконавчого провадження від 16 червня

2016 року;

- постанову про розшук майна боржника від 03 березня 2018 року;

- постанову про арешт майна боржника від 03 березня 2018 року;

- постанову про обмеження у праві користування мисливською вогнепальною зброєю від 21 лютого 2018 року;

- постанову про обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 21 лютого 2018 року;

- постанову про обмеження боржника у праві виїзду за межі України

від 21 лютого 2018 року;

- постанову про розшук майна боржника від 26 березня 2018 року;

- постанову про розшук майна боржника від 12 червня 2018 року;

- постанову про обмеження боржника у праві виїзду за межі України

від 04 березня 2021 року;

- постанову про обмеження боржника у праві полювання від 04 березня

2021 року;

- постанову про обмеження у праві користування мисливською вогнепальною зброєю від 04 березня 2021 року;

- постанову про обмеження у праві керування транспортними засобами

від 04 березня 2021 року;

- постанову про арешт коштів боржника від 04 березня 2021 року;

- постанову про накладення штрафу від 04 березня 2021 року;

- постанову про зміну (доповнення) реєстраційних даних від 18 серпня 2022 року;

- постанову про арешт коштів боржника від 18 серпня 2022 року;

- постанову про арешт коштів боржника від 03 лютого 2024 року;

- постанову про арешт коштів боржника від 30 вересня 2024 року;

- постанову про стягнення виконавчого збору від 18 жовтня 2024 року.

Ухвалою Новокодацького районного суду м. Дніпра від 25 серпня 2025 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Новокодацького районного суду м. Дніпра від 25 серпня 2025 року скасовано, ухвалено нове судове рішення.

Скаргу ОСОБА_1 у частині визнання неправомірними рішень та скасування постанов державного виконавця у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 про відкриття виконавчого провадження від 05 квітня 2016 року, про заміну сторони виконавчого провадження від 16 червня 2016 року, про розшук майна боржника від 03 березня 2018 року, про арешт майна боржника від 03 березня 2018 року, про обмеження у праві користування мисливською вогнепальною зброєю

від 21 лютого 2018 року, про обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 21 лютого 2018 року, про обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 21 лютого 2018 року, про розшук майна боржника від 26 березня 2018 року, про розшук майна боржника від 12 червня 2018 року, про обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 04 березня 2021 року, про обмеження боржника у праві полювання від 04 березня 2021 року, про обмеження у праві користування мисливською вогнепальною зброєю від 04 березня

2021 року, про обмеження у праві керування транспортними засобами

від 04 березня 2021 року, про арешт коштів боржника від 04 березня 2021 року, про накладення штрафу від 04 березня 2021 року, про зміну (доповнення) реєстраційних даних від 18 серпня 2022 року, про арешт коштів боржника

від 18 серпня 2022 року, про арешт коштів боржника від 03 лютого 2024 року залишено без розгляду.

Скаргу ОСОБА_1 у частині визнання неправомірними рішень та скасування постанов державного виконавця у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 про арешт коштів боржника від 30 вересня 2024 року, про стягнення виконавчого збору від 18 жовтня 2024 року залишено без задоволення.

20 січня 2026 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року (повний текст складено 22 грудня

2025 року), в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом порушено вимоги процесуального законодавства України та судове рішення не відповідає вимогам законності і обґрунтованості. Зазначає, що апеляційним судом не були належним чином повідомленні про дату, час, місце розгляду справи сторона стягувача - ОСОБА_2 та його законний представник.

Перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим повторно Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська

від 08 вересня 2015 року у справі № 202/2463/15-ц позов ОСОБА_3 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задоволено. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 у відношенні до його малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 06 квітня 2015 року до досягнення ним повноліття, допустивши

у справі негайне виконання рішення у розмірі місячного платежу. Стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проводити на особистий рахунок дитини, який буде відкритий у відділені Державного ощадного Банку України. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 243,60 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави судовий збір у розмірі 487,20 грн. Рішення набрало законної сили. На виконання рішення суду у справі № 205/2463/15-ц видано виконавчий лист

від 09 листопада 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 06 квітня 2015 року до досягнення ним повноліття, допустивши у справі негайне виконання рішення у розмірі місячного платежу. Стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проводити на особистий рахунок дитини, який буде відкрито у відділені Державного ощадного банку України. Постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпровського міського управління юстиції від 05 квітня

2016 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2.

У подальшому, для забезпечення належного і у розумні строки примусового виконання виконавчого документу державними виконавця здійснювались дії щодо винесення наступних процесуальних документів виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2: постанови про заміну сторони виконавчого провадження

від 16 червня 2016 року; постанови про розшук майна боржника

від 03 березня 2018 року; постанови про арешт майна боржника

від 03 березня 2018 року; постанови про обмеження у праві користування мисливською вогнепальною зброєю від 21 лютого 2018 року; постанови про обмеження боржника у праві керування транспортними засобами

від 21 лютого 2018 року; постанови про обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 21 лютого 2018 року; постанови про розшук майна боржника

від 26 березня 2018 року; постанови про розшук майна боржника

від 12 червня 2018 року; постанови про обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 04 березня 2021 року; постанови про обмеження боржника у праві полювання від 04 березня 2021 року; постанови про обмеження у праві користування мисливською вогнепальною зброєю від 04 березня 2021 року; постанови про обмеження у праві керування транспортними засобами

від 04 березня 2021 року; постанови про арешт коштів боржника

від 04 березня 2021 року; постанови про накладення штрафу від 04 березня

2021 року; постанови про зміну (доповнення) реєстраційних даних

від 18 серпня 2022 року; постанови про арешт коштів боржника

від 18 серпня 2022 року; постанови про арешт коштів боржника

від 03 лютого 2024 року; постанови про арешт коштів боржника

від 30 вересня 2024 року; постанови про стягнення виконавчого збору

від 18 жовтня 2024 року.

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ВП № НОМЕР_2

від 18 жовтня 2024 року, заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів на користь ОСОБА_2 , станом на 01 жовтня 2024 року складала 282 889,21 грн.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян

і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частиною першою статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Частиною другою статті 449 ЦПК України визначено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частиною п`ятою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Аналіз вказаних процесуальних норм разом із положеннями пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якої пов`язано його початок, тобто після фактичної обізнаності особи про порушення

її прав і свобод (постанови Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі

№ 2-1441/10, від 07 липня 2021 року у справі № 127/2-200/2004, від 19 квітня

2023 року у справі № 759/20392/18).

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 127 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові від 24 вересня 2019 року у справі № 420/6389/18 Верховний Суд зауважив, що під поважними причинами слід розуміти ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Строки на подання скарги є процесуальними можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду (постанова Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №466/948/19).

У постанові від 23 червня 2022 року у справі № 914/2265/20 Верховний Суд вказав, що водночас об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2022 року у справі № 925/308/13-г зазначила, що за порівняльного аналізу змісту термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться у положеннях статті 341 Господарського процесуального кодексу України, суд доходить висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні; доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. У цьому висновку Суд враховує, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя і сторони повинні очікувати їх застосування задля забезпечення дотримання принципу юридичної визначеності. Отже, під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 341 Господарського процесуального кодексу України, необхідно враховувати поведінку скаржника (чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження тощо). У висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, що є сталою та послідовною судовою практикою, суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 910/7221/17, від 12 січня 2021 року у справі № 910/8794/17, від 12 жовтня 2021 року у справі

№ 918/333/13-г.

Верховний Суд у постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 904/3734/20, ухваленій за подібних правовідносин, вказав, що передумовою для розгляду скарги на дії чи бездіяльність державного, приватного виконавця по суті

є встановлення факту подання цієї скарги у передбачений законом строк або наявності відповідного клопотання та обставин для поновлення такого строку, якщо його було пропущено саме з поважних причин. У протилежному випадку дії суду матимуть наслідком порушення права інших учасників спору, зокрема, виконавця, дії якого оскаржуються, а також та загальних засад судочинства (диспозитивності, рівності перед законом і судом та змагальності сторін).

Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 13 листопада

2025 року у справі № 718/4066/23 (провадження № 61-6813св25).

Судом апеляційної інстанції встановлено, щоОСОБА_1 дізнався про наявність заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2015 року, яким стягнуто з нього аліменти на утримання неповнолітньої дитини,

у 2019 році, після того, як відбулось блокування його банківських рахунків. Також, встановлено, що у березні 2021 року ОСОБА_1 було подано заяву у справі

№ 205/2463/15-ц про перегляд вказаного заочного рішення, ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2021 року, вказану заяву залишено без задоволення. Встановлено, що 15 квітня 2022 року та 20 травня 2022 року ОСОБА_1 звертався до Новокодацького відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) із заявами про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2, про стягнення з нього аліментів, у зв`язку зі смертю

ІНФОРМАЦІЯ_2 опікуна неповнолітнього ОСОБА_2 бабусі ОСОБА_3 . За інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень, встановлено, що у липні 2022 року ОСОБА_1 звертався до Ленінського районного суду

м. Дніпропетровська із скаргою на дії державного виконавця у ВП № НОМЕР_2

під час виконання судового рішення у справі № 205/2463/15-ц, проте, ухвалою районного суду від 12 серпня 2022 року відмовлено у відкритті провадження за вказаною скаргою.

Із даною скаргою, яка є предметом розгляду, ОСОБА_1 звернувся 10 жовтня 2024 року, яку уточнив 31 жовтня 2024 року, з пропуском встановленого законодавством десятиденного строку. Питання про поновлення строку для подання скарги заявником не порушувалося.

Встановивши, що ОСОБА_1 з квітня 2022 року було відомо про наявність виконавчого провадження № НОМЕР_2 про стягнення з нього аліментів, врахувавши недобросовісну поведінку заявника та відсутність клопотання про поновлення пропущеного строку на подання даної скарги, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що звернення ОСОБА_1 у частині визнання неправомірними рішень та скасування постанов державного виконавця

у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 про відкриття виконавчого провадження від 05 квітня 2026 року; про заміну сторони виконавчого провадження

від 16 червня 2016 року, про розшук майна боржника від 03 березня 2018 року, про арешт майна боржника від 03 березня 2018 року, про обмеження у праві користування мисливською вогнепальною зброєю від 21 лютого 2018 року, про обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 21 лютого 2018 року, про обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 21 лютого 2018 року, про розшук майна боржника від 26 березня 2018 року, про розшук майна боржника від 12 червня 2018 року, про обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 04 березня 2021 року, про обмеження боржника у праві полювання від 04 березня 2021 року, про обмеження у праві користування мисливською вогнепальною зброєю від 04 березня 2021 року, про обмеження

у праві керування транспортними засобами від 04 березня 2021 року, про арешт коштів боржника від 04 березня 2021 року, про накладення штрафу від 04 березня 2021 року, про зміну (доповнення) реєстраційних даних від 18 серпня 2022 року, про арешт коштів боржника від 18 серпня 2022 року, про арешт коштів боржника від 03 лютого 2024 року, здійснено поза межами визначеного законодавством десятиденного строку та наявні підстави для залишення у зазначеній частині скарги без змін.

Щодо вимоги скарги ОСОБА_1 у частині визнання неправомірними рішень та скасування постанов державного виконавця у виконавчому провадженні

№ НОМЕР_2 про арешт коштів боржника від 30 вересня 2024 року, про стягнення виконавчого збору від 18 жовтня 2024 року, яка подана скаржником у межах встановленого законодавством десятиденного строку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 вказане вище судове рішення про стягнення аліментів у добровільному порядку не виконував, у результаті чого утворилася заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів на користь ОСОБА_2 , що складалася у розмірі 282 889,21 грн та не заперечувалася останнім. Постановою державного виконавця від 30 вересня 2024 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено Законом, та належать боржнику. Арешт накладено у межах суми звернення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становила 378 891,38 грн.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частини третьою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки

в цінних паперах, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Відповідно до частин першої та другої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника

у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Аналіз наведених норм Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави для висновку, що законом передбачено право виконавця під час здійснення виконавчого провадження накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема, на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України №1404-VIII повинен визначити статус коштів і рахунку, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно

із частиною 4 статті 59 Закону України №1404-VIII.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 59 Закону України №1404-VIII виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банка документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Судом встановлено, що матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_2 не містять повідомлення від банківської установи про цільове призначення рахунку боржника, банківською установою не повернуто постанову державного виконавця про арешт зазначеного рахунку без виконання.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується державним виконавцем

у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору.

Статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Згідно з частиною третьою статті 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено,

суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Встановлено, що постановою державного виконавця від 18 жовтня 2024 року стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 28 288,92 грн та скарга не містять заперечень щодо розміру нарахованого виконавцем виконавчого збору; неправомірність вказаної постанови, а ОСОБА_1 має значну заборгованість

зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, яку у добровільному порядку не погашав, врахувавши, що винесення постанов про накладення арешту на грошові кошти боржника та стягнення виконавчого збору є необхідним для забезпечення належного примусового виконання виконавчого документу та вказані дії здійснені виконавцем без порушень наведених вище правових норм

і врахувавши баланс інтересів боржника і стягувача, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги у частині визнання неправомірними рішень та скасування постанов державного виконавця у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 про арешт коштів боржника

від 30 вересня 2024 року, про стягнення виконавчого збору від 18 жовтня

2024 року.

Верховний Суд погоджується із такими висновками.

Доводи касаційної скарги про неналежне повідомлення апеляційним судом ОСОБА_2 про розгляд справи є безпідставними.

Аналіз пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України дає підстави для висновку, що таке процесуальне порушення, як розгляд справи за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, є підставою для скасування судового рішення (рішень), якщо воно стосується безпосередньо того учасника справи, який подав та обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 квітня 2025 року у справі № 756/14949/15-ц, від 14 липня

2020 року у справі № 910/8387/19, від 10 червня 2021 року у справі № 904/1710/19, від 05 липня 2022 року у справі № 916/406/20.

Доводи касаційної скарги спростовуються вищенаведеним, зводяться

до власного тлумачення норм процесуального права та до незгоди з судовим рішенням, висновків суду не спростовують, на його законність та обґрунтованість не впливають, не можуть бути підставою для його скасування.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення убачається,

що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судом норм процесуального права є очевидними і не викликають розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтею 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня

2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання протиправними дій державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах

м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Одеса) та скасування постанов, заінтересовані особи: Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Одеса), ОСОБА_2 , управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у м. Дніпрі ради, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Г. В. Коломієць

Ю. В. Черняк