Справа № 203/7579/23
Провадження № 2-зз/203/4/2026
ЦЕНТРАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
УХВАЛА

16 січня 2026 року Центральний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого, судді - Колесніченко О.В.,

за участю секретаря - Сердягіної О.Ю.,

представника позивача - ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в м. Дніпро заяву представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 про скасування заходів забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

12 січня 2026 року представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 подала заяву про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2024 року, обґрунтовуючи таку заяву тим, що 24 грудня 2025 року скасоване заочне рішення, тоді як заходи забезпечення застосовані до ухвалення заочно рішення і після його скасування втратили відповідно до ч.7 ст. 158 ЦПК України процесуальну підставу існування. Крім того, позивач не заявляє вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, витребування майна, зміну правового титулу власника або припинення права власності відповідача, тому у разі задоволення позовних вимог, судове рішення не покладає на відповідача жодних обов`язків щодо вчинення чи утримання від вчинення будь-яких дій, а твердження позивача ґрунтуються на припущеннях загрози неможливості подальшого виконання рішення суду.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 12 січня 2026 року вказана заява передана судді Центрального районного суду міста Дніпра Колесніченко О.В. 13 січня 2026 року та призначена до розгляду в поряду та строки, визначені ч2 ст. 158 ЦПК України.

В засіданні представник відповідача заяву підтримав в повному обсязі з наведений у ній підстав.

Представник позивача в режимі відеоконференції в засіданні проти задоволення заяви заперечував тим, що після скасування заочного рішення, яке до його скасування виконане не було, справа знаходиться в провадженні суду та триває розгляд, тоді як заходи забезпечення вживались саме на час розгляду справи з тим, щоб забезпечити подальше виконання рішення суду у разі задоволення позову. Крім того, у разі скасування вжитих заходів забезпечення відповідач може безперешкодно відчужити об`єкт нерухомості стосовно якого, у разі зміни власника, неможливо буде виконати рішення суду згідно вимог ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно».

Вислухавши усні пояснення представників сторін, розглянувши заяву, суд приходить до наступних висновків.

19 грудня 2023 року ТОВ «Кей-Колект» пред`явило через суд позов до ОСОБА_3 , вказавши третіми особами ОСОБА_5 , Акціонерне товариство «УкрСиббанк», на предмет визнання за ТОВ «Кей-Колект» права іпотекодержателя за договором іпотеки № 1407ДИ196З від 10 березня 2006 року зі змінами внесеними на підставі додаткових угод до нього від 13 квітня 2006 року, 25 жовтня 2006 року та 09 лютого 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В., зареєстрований в реєстрі за № 1165, що укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 , право вимоги за яким перейшло до ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки (серія та номер: № 649-650 від 13 лютого 2012 року), посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е.В., стосовно нерухомого майна 51/100 частин житлового будинку, літ Б-2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 09 січня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

05 січня 2024 року ТОВ «Кей-Колект» через канцелярію суду подало заяву про забезпечення позову шляхом заборони відчуження та вчинення реєстраційних дій стосовно нерухомого майна 51/100 частин житлового будинку, літ. Б-2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_3 , в обґрунтування необхідності вжиття таких заходів забезпечення позову ТОВ «Кей-Колект» посилається на те, що предметом спору у зазначеній справі є визнання за ТОВ «Кей-Колект» права іпотекодержателя за договором іпотеки № 1407ДИ196З від 10 березня 2006 року стосовно спірного житлового будинку, проте відповідач, який набув спірне нерухоме майно без будь-яких обтяжень іпотекою та інших обтяжень, може продати, подарувати чи іншим чином відчужити спірне майно без відома і згоди реального іпотекодержателя, що в подальшому істотно ускладнить ефективний захист прав позивача як іпотекодержателя вказаного об`єкту нерухомого майна.

Ухвалою суду від 09 січня 2024 року заяву ТОВ «Кей-Колект» задоволено, забезпечивши позов без вжиття заходів зустрічного забезпечення. Заборонено органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії в тому числі, але не виключно реєстрацію відчуження, стосовно нерухомого майна 51/100 частин житлового будинку, літ. Б-2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), власником якого є ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2024 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_5 , Акціонерне товариство «УкрСиббанк», про визнання права іпотекодержателя задоволено; визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» право іпотекодержателя за договором іпотеки № 1407ДИ196З від 10 березня 2006 року зі змінами внесеними на підставі додаткових угод до нього від 13 квітня 2006 року, 25 жовтня 2006 року та 09 лютого 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В., зареєстрований в реєстрі за № 1165, що укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 , право вимоги за яким перейшло до Товариства з обмежено відповідальністю «Кей-Колект» на підставі договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки (серія та номер: № 649-650 від 13 лютого 2012 року), посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е.В., стосовно нерухомого майна 51/100 частин житлового будинку, літ Б-2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_3 ; вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 24 грудня 2025 року за заявою ОСОБА_3 скасоване заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2024 року у цивільній справі № 203/7579/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_5 , Акціонерне товариство «УкрСиббанк», про визнання права іпотекодержателя; призначено розгляд цієї цивільної справи за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи у підготовче засідання на 11 год. 00 хв. 26 січня 2026 року.

Відповідно до ч.1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі № 623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі № 761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі № 361/5905/23 та інших виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.

Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року в справі № 201/9686/23.

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову в справі, рішення в якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення в справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Спірні правовідносини в справі, яка переглядається, стосуються захисту прав іпотекодержателя за обставин, коли за час відсутності у відповідному Державному реєстрі прав зареєстрованих відомостей про чинність іпотеки (під час дії в подальшому скасованого рішення суду про недійсність договору іпотеки) іпотекодавець здійснив поділ предмета іпотеки на окремі об`єкти шляхом виділу та зареєстрував право власності вказані об`єкти нерухомого майна, як окремі, з присвоєнням нового реєстраційного номеру.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) вказала, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме собою (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення. Виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру на підставі судового рішення є не правовим наслідком такого рішення, а фактичною дією, вчиненою на підставі цього рішення. Виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі. Запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя.

У пунктах 9.8-9.10 постанови від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду в разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.

Саме такі висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 404/839/24 у справі з тотожних правовідносин, у зв`язку з чим приймається судом до уваги у цій справі з таким самим предметом спору.

Так, предметом позову у зазначеній цивільній справі є визнання за ТОВ «Кей-Колект» права іпотекодержателя за договором іпотеки № 1407ДИ196З від 10 березня 2006 року зі змінами внесеними на підставі додаткових угод до нього від 13 квітня 2006 року, 25 жовтня 2006 року та 09 лютого 2007 року, стосовно нерухомого майна 51/100 частин житлового будинку, літ Б-2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_3 .

Позов пред`явлений на предмет захисту прав іпотекодержателя вказаного об`єкту нерухомого майна з підстав скасування за наказом Міністерства юстиції від 21 червня 2022 року за № 2593/5 рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучкової Т.Ф. від 09 грудня 2020 року № 55602214 про припинення іпотеки та обтяження забороною відчуження нерухомого майна (51/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ) та анулювання доступу цього державного реєстратора до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто з підстав відсутності будь-яких правових підстав для припинення іпотеки, за рахунок якої можливе виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_5 на користь позивача як дійсного кредитора вказаної фізичної особи.

Позивач посилається на те, що не зважаючи на наявність рішення суду від 03 грудня 2010 року про стягнення боргу з ОСОБА_5 та набуття прав нового кредитора та іпотекодержателя після укладення відповідних договорів з ПАТ «УкрСиббанк» і заміни стягувача на ТОВ «Кей-Колект» ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2015 року, державним реєстратором виконкому Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області 09 грудня 2020 року припинена іпотека та обтяження заборони відчуження нерухомого майна без будь-яких правових підстав, у зв`язку з чим таке рішення держрєстратора скасоване Мінюстом наказом № 2593/5 від 21 червня 2022 року, проте листом Мін`юста від 18 серпня 2023 року повідомлено позивача про неможливість виконання вказаного наказу в частині скасування оскаржуваного рішення держреєстратора у зв`язку з проведенням стосовно нерухомого майна реєстраційних дій 10 грудня 2020 року, 17 грудня 2020 року приватним нотаріусом.

За таких обставин очікувано виникають побоювання, що повно захистити інтереси позивача в межах одного цього судового провадження без нових звернень до суду буде неможливо, адже за відсутності запису про іпотеку спірного нерухомого майна ОСОБА_3 має можливість розпорядитися предметом іпотеки без згоди іпотекодержателя, а саме відчужити його.

Тобто, за наявності безперешкодної можливості відповідача відчужити предмет нерухомого майна, який до внесенні відповідних записів державним реєстратором на підставі рішення, що скасоване Мінюстом як незаконне, створить такий самий правовий спір, що вирішується в межах цієї справи, а виконання рішення у разі задоволення позову буде істотно ускладненим, оскільки стосуватиметься іншого, нового титульного власника, тому доводи представника відповідача про те, що вжиті заходи забезпечення не стосуються предмета спору суд відхиляє.

Так, само суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що зі скасуванням заочного рішення суду, заходи забезпечення вичерпали свою дію, оскільки заочне рішення залишилось невиконаним, і після скасування заочного рішення справа призначена до розгляду зі стадії підготовчого провадження, який триває і, тоді як заходи забезпечення цього позову вжиті до набрання рішенням у цій справі законної сили, якого наразі ще не постановлялося, а як встановлено судом на підставі ч.2 ст. 149 ЦПК України невжиття таких заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду та ефективний захист прав позивача.

При цьому, суд зважає також на те, що вжиті заходи забезпечення позову не спричинять збитків відповідачу, не порушать його права та охоронювані законом інтереси, оскільки заборона проведення реєстраційних дій, спрямованих на відчуження стосується предмета іпотеки за іпотечним договором від 10 березня 2006 року з подальшими змінами, права іпотекодержателя на підставі якого просить визнати позивач, є тимчасовими та забезпечать розумний баланс інтересів сторін.

Вирішуючи заявлені вимоги про скасування заходів забезпечення, суд приймає до уваги висновки Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2024 року у справі № 404/839/24 про те, що характер спору (майновий або немайновий) не має вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а ризик незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача може проявлятися шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

За наведених вище обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви та скасування вжитих після відкриття провадження у справі заходів забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 158, 260-261 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2024 року у цивільній справі № 203/7579/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_5 , Акціонерне товариство «Укрсиббанк», про визнання права іпотекодержателя відмовити.

Ухвала протягом 15 днів з дня підписання може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду з правом обов`язкового поновлення пропущеного строку апеляційного оскарження у разі подання скарги протягом 15 днів, починаючи з наступного за днем вручення копії цієї ухвали.

Повна ухвала складена та підписана 21.01.2026.

Суддя О.В. Колесніченко