ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 січня 2026 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 733/554/25

Головуючий у першій інстанції Вовченко А. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/230/26

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 02 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

У С Т А Н О В И В:

У березні 2025 р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати за нею право власності на:

- 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :01:000:0215, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки, площею 4,0959 га, кадастровий номер :02:000:0017, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Ічнянської міської (колишньої Гмирянської сільської) ради Прилуцького р-ну, Чернігівської обл. та стягнути з відповідача на користь позивачки понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29 вересня 1998 року. Під час шлюбу у 2001 році за спільні кошти ними придбаний будинок з господарськими будівлями і спорудами за наведеною вище адресою, право власності на який за спільною згодою зареєстровано за відповідачем. Надалі ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку під цим будинком з кадастровим номером :01:000:0215, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Також у період шлюбу відповідач набув право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,0959 га, кадастровий номер :02:000:0017, розташовану на території Ічнянської міської (колишньої Гмирянської сільської) ради, яка не є особистою власністю відповідача, оскільки отримана ним з земель колективного сільськогосподарського підприємства, а не з земель державної чи комунальної власності.

ОСОБА_1 стверджує, що відповідач проживає у спірному будинку та відмовляється визнавати позивача співвласником майна подружжя.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 02 червня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Подiлено спiльну сумiсну власнiсть ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власностi на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,25га з кадастровим номером: :01:000:0215, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 395,12 грн та 6 100 грн витрат на правову допомогу, а всього 7 495,12 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування фактичних обставин справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог про поділ земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та ухвалити нове рішення, яким задовольнити ці вимоги, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 4,0959 га, кадастровий номер :02:000:0017, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Ічнянської міської (колишньої Гмирянської сільської) ради Прилуцького р-ну, Чернігівської обл.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що спірна земельна ділянка площею 4,0959 га з кадастровим номером :02:000:0017 набута відповідачем із земель колективної власності, отже суд безпідставно застосував до спірних правовідносин положення ст. 116 ЗК України та п. 18-2 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», які регулюють питання набуття права власності на землю із земель державної та комунальної власності.

Скаржниця вважає, що на час набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку (03 серпня 2004 року) вона належала до земель колективної власності. Зазначає, що судом не зазначено норму закону, яка б ототожнювала землі колективної власності з землями комунальної власності станом на 03 серпня 2004 року, оскільки вони відрізняються між собою суб`єктом права власності та способом управління.

Указує на помилковість висновку суду першої інстанції про виникнення права власності на спірну земельну ділянку у ОСОБА_2 на підставі сертифікату на земельну частку (пай), оскільки сертифікат це документ, який підтверджує право на отримання земельної ділянки та містить інформацію про площу в умовних кадастрових гектарах, відтоді як державний акт, отриманий відповідачем у період шлюбу, є документом, що підтверджує право власності на конкретну земельну ділянку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Доводи відзиву зводяться до того, що земельна ділянка площею 4,0959 га, кадастровий номер :02:000:0017, отримана ним на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0300410 на підставі розпорядження Ічнянської районної державної адміністрації від 31 липня 1996 року № 177, тобто до укладення шлюбу з ОСОБА_1 .

Зауважує, що 03 серпня 2004 року на його ім`я видано Державний акт на право власності на земельну ділянку на підставі розпорядження Ічнянської районної державної адміністрації від 24 вересня 2003 року № 431 у якому, серед іншого, указано, що державні акти на право приватної власності на землю видано громадянам власникам сертифікатів на право на земельну частку (пай).

ОСОБА_2 вважає, що позивачка не довела суду те, що нею вчинено певні дії, спрямовані на отримання відповідачем спірної земельної ділянки.

Зазначає, що наразі законодавець відносить землі колективної власності колишніх КСП (які не були розпайовані та відповідно не були отримані в приватну власність) до земель комунальної власності, отже спірну землю отримано ним в порядку безоплатної передачі із земель комунальної власності (колишнього КСП «Червоний партизан») та не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки площею 0,25га з кадастровим номером: :01:000:0215, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 сторонами не оскаржується та відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, що у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у цій справі лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 4,0959 га, кадастровий номер :02:000:0017, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Ічнянської міської (колишньої Гмирянської сільської) ради Прилуцького р-ну, Чернігівської обл.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки площею 0,25га з кадастровим номером: :01:000:0215, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції констатував, що подружжям за час шлюбу за відплатним договором купівлі-продажу набуте указане майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності та підлягає поділу.

Дійшовши висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності за на 1/2 частину земельної ділянки, площею 4,0959 га з кадастровим номером :02:000:0017, районний суд зазначив, що в силу положень п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, ця земельна ділянка є особистою власністю відповідача, оскільки отримана ОСОБА_2 на підставі виданого сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0300410, зареєстрованого 25 жовтня 1997 року в Книзі записів реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 407, розміром 5,13 в умовних кадастрових гектарах без виділення меж цієї частки в натурі (на місцевості) із КСП «Червоний партизан» с. Гмирянка на території Ічнянського району Чернігівської області, взамін якого 03 серпня 2004 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 007772, що підтверджує набуття права власності ОСОБА_2 до укладення шлюбу з позивачкою.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 4,0959 га з кадастровим номером :02:000:0017, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

З 29 вересня 1998 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 07 травня 2025 року у справі № 733/500/25 (а.с. 6, 44).

01 жовтня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с. 9). Рішенням третьої сесії сьомого скликання Гмирянської сільської ради Ічнянської району Чернігівської області від 16 грудня 2015 року № 1 вулицю Леніна перейменовано на вулицю Миру (а.с. 16).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10 березня 2025 року право власності на житловий будинок реєстраційний номер 17 зареєстровано за ОСОБА_2 24 лютого 2015 року, а на земельну ділянку кадастровий номер :01:000:0215 площею 0,2 га для ведення особистого селянського господарства 20 серпня 2013 року (а.с. 7).

Згідно з довідками про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 13 березня 2025 року, орієнтовна ринкова вартість житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 становить 154 412,32 грн (а.с. 19-20), а земельної ділянки кадастровий номер :01:000:0215 за цією ж адресою 178 502,75 грн (а.с. 17-18).

Пунктом 2 розпорядження Ічнянської районної державної адміністрації № 431 від 24 вересня 2003 року «Про затвердження технічної документації по складанню схем паювання земель» вирішено видати державні акти на право приватної власності на землю громадянам власникам сертифікатів на право на земельну частку (пай) для ведення особистого селянського господарства згідно додатка № 1 (а.с. 49).

Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 007772 від 03 серпня 2004 року, виданого на підставі розпорядження Ічнянської районної державної адміністрації № 431 від 24 вересня 2003 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, загальною площею 4,10 з кадастровим номером :02:000:0017, яка знаходиться поза межами населеного пункту (а.с. 48).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18 березня 2025 року право власності на земельну ділянку загальною площею 4,0959 з кадастровим номером :02:000:0017 зареєстровано за ОСОБА_2 09 липня 2022 року (а.с. 8)

Згідно з копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку :02:000:0017 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 124 501,09 грн. (а.с. 10-15).

Як видно з інформації Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 08 квітня 2025 року № 29-25-0.3-2014/2-25 за даними відділу №4 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин земельна ділянка площею 4,10 (кадастровий номер :02:000:0017), для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виділена за рахунок земель КСП «Червоний партизан» с. Гмирянка на території Ічнянського району Чернігівської області (а.с. 50).

У відповіді від 14 квітня 2025 року № 29-25-0.3-2168/2-25 Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області повідомило, що на підставі розпорядження Ічнянської районної державної адміністрації № 177 від 31 липня 1996 року ОСОБА_2 видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0300410, зареєстрований 25 жовтня 1997 року в Книзі записів реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 407, розміром 5.13 в умовних кадастрових гектарах без виділення меж цієї частки в натурі (на місцевості) із КСП «Червоний партизан» с. Гмирянка на території Ічнянського району Чернігівської області (а.с. 61).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до приписів ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Згідно з ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Пунктом 17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Розпаювання майна колективного сільськогосподарського підприємства це процес поділу земель та іншого майна на земельні частки (паї) між членами підприємства (працівниками, пенсіонерами), що було реалізовано на основі Указу Президента №720/95 та відповідних законів, щоб перевести колективну власність у приватну, видаючи сертифікати, а згодом державні акти на землю.

Указом Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» установлено, що:

- паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості) (п. 1);

- право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними (п. 2);

- видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією (п. 5);

- у разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації (п. 6).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанови від 03 липня 2019 року № 554/8023/15-ц, від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц).

Законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з цим не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 отримав спірну земельну ділянку загальною площею 4,0959 га з кадастровим номером :02:000:0017 на підставі сертифіката серії ЧН № 0300410 на право на земельну частку (пай), який зареєстровано 25 жовтня 1997 року в Книзі записів реєстрації сертифікатів КСП «Червоний партизан», до шлюбу з ОСОБА_1 , який було укладено 29 вересня 1998 року. Тобто відповідач до шлюбу отримав правовстановлюючий документ на землю, який посвідчував це право та був дійсним до виділення йому, як власнику земельної частки (паю) у натурі (на місцевості) земельної ділянки та видачі ОСОБА_4 державного акту на право власності на землю.

Землі колективної власності за своєю правовою природою не можуть бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки ОСОБА_2 , як член колишнього колективного сільськогосподарського підприємства, набув право на спірну земельну ділянку пропорційно до свого особистого трудового внеску в діяльність КСП.

Надалі у зв`язку із заміною сертифіката на право на земельну частку (пай), визначену в умовних кадастрових одиницях, на правовстановлюючий документ, що посвідчує право власності особи на землю державний акт, право ОСОБА_2 було реалізовано шляхом виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості). Тобто, він став власником земельної ділянки площею 4,0959 га з кадастровим номером :02:000:0017, перетворивши умовні кадастрові одиниці, зазначені в сертифікаті на право на земельну частку (пай), у конкретну земельну ділянку визначеного розміру на місцевості.

Те, що відповідач оформив право власності на спірну земельну ділянку під час перебування у шлюбі, отримавши 03 серпня 2004 року державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 007772, не має правового значення для вирішення спору і не відносить її до об`єктів спільної сумісної власності подружжя.

Твердження позивачки про те, що сертифікат не є документом, який посвідчує право власності на землю, оскільки свідчить лише про право на її отримання та містить інформацію про площу в умовних кадастрових гектарах, і лише державний акт, отриманий відповідачем під час шлюбу, є документом, що підтверджує право власності на конкретну земельну ділянку, що відносить її до спільної сумісної власністю подружжя, ґрунтуються на невірному розумінні заявницею норм права, оскільки саме наявність сертифікату про право на земельну частку (пай) зумовлює можливість отримання особою земельної ділянки у власність та містить дані про її вартість та площу в умовних кадастрових гектарах.

Помилкове посилання суду першої інстанції на положення ст. 116 ЗК України та п. 18-2 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», на правильність висновків щодо належності земельної ділянки кадастровий номер :02:000:0017 до особистої власності ОСОБА_2 , не впливає та не може бути підставою для скасування вірного по суті рішення.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Вирішуючи заявлене у відзиві клопотання представника відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 11 500 грн, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно з приписами ч.ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України», пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України», пункт 80 рішення у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Представництво інтересів відповідача ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції адвокат Сидоренко О.В. здійснював на підставі ордеру серії СВ № 1137136 від 01 серпня 2025 року, договору про надання правничої (правової) допомоги від 02 квітня 2025 року (а.с. 55-57, 116).

Відповідно до п. 3.1, 3.2. договору про надання правничої (правової) допомоги від 02 квітня 2025 року, гонорар форма винагороди адвоката за надання послуг, передбачених цим договором. Розмір гонорару та порядок його оплати визначається сторонами у додатках до цього договору, які є невід`ємними його складовими. При визначенні розміру гонорару враховується: обсяг і час роботи, що потрібний адвокату для належного виконання доручення; ступінь складності правових питань, що стосуються доручення; вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання; необхідність виїзду адвоката у відрядження; важливість доручення з точки зору інтересів клієнта; особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків виконання доручення; характер і тривалість професійних відносин адвоката з клієнтом; кваліфікація, професійний досвід, науково-теоретична підготовка та репутація адвоката.

Згідно із розрахунком витрат (які поніс відповідач ОСОБА_2 ) пов`язаних з наданням правничої допомоги, що підлягає сплаті, як судові витрати від 01 серпня 2025 року, об`єм виконаної роботи становить: усна консультація з клієнтом з вивченням матеріалів апеляційної скарги на що витрачено 1,5 год., вартість послуги 1 500 грн; складання відзиву на апеляційну скаргу на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 02 червня 2025 року (справа 733/554/25) про поділ майна подружжя, надсилання його учасникам справи та подання до суду, на що витрачено 6 год., вартість послуги 6 000 грн; участь у суді апеляційної інстанції, вартість послуги 4 000 грн. Загальна вартість наданої правової допомоги ОСОБА_2 станом на 01 серпня 2025 року складає 11 500 грн. Вартість надання правової допомоги розраховувалась з урахуванням Рекомендацій щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару, затверджено рішенням Ради адвокатів Чернігівської області від 16 травня 2025 року № 142. Замовник зобов`язаний сплати адвокату вартість послуг у строк протягом 10 банківських днів з дня підписання цього додатку. Після надання послуг за цим додатком сторони підписують акт про надання послуг (а.с. 112).

У акті про прийняття-передачу наданих послуг від 01 серпня 2025 року визначено перелік робіт (наданих послуг), який узгоджується із розрахунком витрат (а.с. 113).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 01 від 01 серпня 2025 року ОСОБА_2 сплатив адвокату Сидоренку О.В. 11 500 грн за надану правничу (правову) допомогу по справі № 733/554/25 (а.с. 114).

Під час апеляційного розгляду сторона позивача заявила клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, пославшись на його неспівмірність.

Стороною відповідача доведено належними і допустимими доказами наявність витрат на правову допомогу. Вирішуючи клопотання про їх відшкодування, апеляційний суд, ураховуючи клопотання представника позивачки про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, виходить з того, що позов ОСОБА_1 задоволено частково, під час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції позиція сторони відповідача не змінювалася, доводи відзиву на позовну заяву та на апеляційну скаргу щодо вирішення вимог про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :02:000:0017 узгоджуються між собою, нові аргументи предметом апеляційного розгляду не були, отже колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивачки на користь відповідача до 4 000 грн. Розмір понесених витрат на таку суму, на думку колегії суддів, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 02 червня 2025 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 000 грн у відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 21 січня 2026 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова