Дата документу 27.01.2026Справа № 554/5400/25
Провадження № 2/554/1075/2026
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2026 року м. Полтава

Шевченківський районний суд міста Полтави у складі: головуючого судді Бугрія В.М., за участю секретаря судових засідань Мазніченко М.А., представника позивача адвоката Яресько Н.В., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Остапенка А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про поділ спільного майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про поділ спільного майна подружжя

встановив:

14.04.2025 року до суду звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про поділ спільного майна подружжя, яким просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину коштів сплачених за придбання спільного майна, а саме квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 080).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 27 лютого 2021 року ОСОБА_2 із відповідачем ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, 30 серпня 2024 року рішенням Шишацького районного суду Полтавської області шлюб було розірвано.

Від шлюбу вони мають малолітню доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з позивачкою та повністю перебуває на її утриманні, відповідач примусово сплачує мінімальні аліменти.

Під час розірвання шлюбу не вирішувалось питання розподілу спільного майна подружжя.

30 листопада 2023 року позивач та відповідач купили однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 43,6 кв.м, житлова площа 14,8 кв.м. Придбання квартири було частково за рахунок особистих коштів, перший внесок, - 264500 грн., частково за рахунок кредитних коштів виданих АТ «Приватбанк» , до 30 серпня 2024 року вони із відповідачем виплачували на погашення кредитних коштів щомісячні внески на рахунок АТ «Приватбанк». Для визначення її частки в спільному майні подружжя, необхідно вирахувати суму сплачених коштів по іпотечному договору, нажаль установа АТ» Приватбанк» не надали вичерпної відповіді на адвокатські запити, посилаючись, що це інформація яка стосується виключно відповідача і може бути повідомлена за його дозволом.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов?язаннями, що виникли в інтересах сім?ї. Тобто, у подружжя, крім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержану за рахунок останніх квартиру, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов?язання в інтересах сім?ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Разом з тим, це не змінює статус спільності набутої під час шлюбу квартири за запозичені кошти, які були використані в інтересах сім?ї саме на придбання цього майна. Отже, спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім?ї, підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим по справі визначено суддю Бугрія В.М.

Ухвалою Шевченківського (Октябрського) районного суду міста Полтави від 17 квітня 2025 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

06.05.2025 року від відповідача надійшла зустрічна позовна заява про поділ майна подружжя, де відповідач просив виділити ОСОБА_1 в особисту приватну власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 080) та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 174890,00 (сто сімдесят чотири тисячі вісімсот дев`яносто грн. 00 коп.) грн. в рахунок компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 080).

В обґрунтуванні позову вказував, що 30.11.2023 р., під час перебування в шлюбі, ОСОБА_1 уклав договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу за реєстр. № 2981, згідно якому придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Ціна квартири склала 1322500,00 грн., з яких 264500,00 грн. було сплачено покупцем продавцю до підписання договору, а решта коштів в сумі 1058000,00 грн. - в день укладення та підписання цього договору за рахунок коштів, отриманих покупцем в іпотечний кредит від АТ КБ «ПриватБанк» (грошові кошти були перераховані банком на картковий рахунок продавця). Укладення цього договору відбувалося за згодою ОСОБА_2 , яка була викладена в заяві від 30.11.2023р., справжність підпису на якій засвідчено нотаріально. 30.11.2023 р. між ОСОБА_1 (позичальник) та АТ КБ «ПриватБанк» (кредитор) було укладено договір про іпотечний кредит № POH0G900000470 від 30.11.2023 р., згідно якого позичальник отримав від кредитора 1058000,00 грн. у вигляді строкового кредиту на придбання квартири, строком до 30 листопада 2043 року, зі сплатою процентів, комісії і т. ін.

Невід?ємною частиною договору про іпотечний кредит від 30.11.2023 р. є додаток № 1

«Графік погашення кредиту», згідно якому кредит має виплачуватися щомісячними платежами (сума кредиту + проценти за користування кредитом + послуги нотаріуса (одноразово), послуги оцінювача (одноразово), послуги страховика (одноразово), комісія за управління кредитом), у період з 30.11.2023 р. по 30.11.2043 р. Сума кредиту за договором становила 1058000,00 грн., а загальна вартість кредиту становитиме 2077044,04 грн.

30.11.2023 р. між ОСОБА_1 (іпотекодавець) та АТ КБ «ПриватБанк» (іпотекодержатель) було укладено іпотечний договір № POH0G900000470/1 (надалі - Іпотечний договір від 30.11.2023 р.), згідно якому іпотекодавець з метою забезпечення своїх зобов?язань за договором про іпотечний кредит від 30.11.2023 р. передав в іпотеку квартиру.

За період з 30.11.2023 р. по 30.08.2024 р. (день ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу) ОСОБА_1 сплатив на користь АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в сумі 85280,00 грн.

Таким чином, загальна сума коштів, сплачених ОСОБА_1 за квартиру у період з 30.11.2023 р. по 30.08.2024 р. становить 349780,00 грн., з яких 85280,00 грн. було сплачено на користь банку, а 264500,00 грн. - продавцю квартири.

Відповідач не заперечує щодо первісного позову, але за умови одночасного виділення його в особисту приватну власність квартири (частки позивачки за первісним позовом у праві спільної власності на квартиру).

03.06.2025 року від позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

03.06.2025 року ухвалою суду витребувано з АТ «ПРИВАТБАНК» (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50) інформацію про суму сплачених коштів за кредитом іпотечним договором №POH0G900000470 від 30.11.2023р., укладеним одним із подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , іпн НОМЕР_1 , про купівлю квартири АДРЕСА_3 , а саме вартість обов`язкових податків, під час оформлення угоди купівлі продажу, а також суму сплачену за оформлення страхових платежів.

15.07.2025 року на виконання ухвали суду від АТ «ПРИВАТБАНК» надійшла інформація яка витребувалася.

17 листопада 2025 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити.

Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні просили задовольнити зустрічний позов, щодо первісного позову покладалась на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Статтею 11ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що 27 лютого 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, 30 серпня 2024 року рішенням Шишацького районного суду Полтавської області шлюб було розірвано.

Від шлюбу вони мають малолітню доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з позивачкою та повністю перебуває на її утриманні, відповідач примусово сплачує мінімальні аліменти.

30.11.2023 р., під час перебування в шлюбі, ОСОБА_1 уклав договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу за реєстр. № 2981, згідно якому придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Ціна квартири склала 1322500,00 грн., з яких 264500,00 грн. було сплачено покупцем продавцю до підписання договору, а решта коштів в сумі 1058000,00 грн. - в день укладення та підписання цього договору за рахунок коштів, отриманих покупцем в іпотечний кредит від АТ КБ «ПриватБанк» (грошові кошти були перераховані банком на картковий рахунок продавця). Укладення цього договору відбувалося за згодою ОСОБА_2 , яка була викладена в заяві від 30.11.2023р., справжність підпису на якій засвідчено нотаріально. 30.11.2023 р. між ОСОБА_1 (позичальник) та АТ КБ «ПриватБанк» (кредитор) було укладено договір про іпотечний кредит № POH0G900000470 від 30.11.2023 р., згідно якого позичальник отримав від кредитора 1058000,00 грн. у вигляді строкового кредиту на придбання квартири, строком до 30 листопада 2043 року, зі сплатою процентів, комісії і т. ін.

Враховуючи те, що рухоме майно придбано сторонами у період шлюбу, то воно визнається судом спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України.

Згідно із ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 Сімейного Кодексу України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ст. 70 Сімейного Кодексу України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст.71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Частиною 2 статті 184ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, наведене вище судом чинне законодавство надає право подружжю на поділ належного йому майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, в добровільному порядку за взаємною згодою за рішенням самого подружжя або в судовому порядку за наявності спору між подружжям. Такий поділ майна може відбуватись як під час шлюбу, так і після його розірвання, оскільки само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Поділ спільного майна подружжя означає припинення права спільної сумісної власності подружжя на це майно і виникнення на її основі приватної (роздільної) власності або спільної часткової власності подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб, за винятком того майна, яке згідно із законом не може належати подружжю (виключене з цивільного обороту). При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування. Поділ неподільних речей, тобто тих, які неможливо поділити в натурі, проводиться в ідеальних частках, або неподільна річ присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При поділі майна подружжя суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, дійсну вартість такого майна станом на час розгляду справи в суді, з`ясувавши в першу чергу час придбання зазначеного майна, оскільки нормами сімейного законодавства встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Разом з тим, ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на його/її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 369/7613/17, від 09 червня 2021 року в справі № 523/15462/16-ц, від 14 квітня 2021 року в справі № 127/7830/17 наголошується: «... вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності».

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11).

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Так, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Так, з врахуванням зазначених норм, оскільки сторони не можуть досягнули самостійної згоди щодо поділу майна, суд приходить до висновку задовольнити первісний позов та зустрічний.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розділити між сторонами судові витрати.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,13,71-81,133, 141,258,259, 263- 265, 268, 273, ЦПК України, ст.ст. 60, 61, 63,70Сімейного кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про поділ спільного майна подружжя та зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 174890,00 (сто сімдесят чотири тисячі вісімсот дев?яносто грн. 00 коп.) грн. в рахунок компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 080).

Виділити ОСОБА_1 в особисту приватну власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 080).

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.М.Бугрій