Справа № 2-2875/10
Провадження №4-с/523/7/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2026 року м. Одеса

Пересипський районний суд міста Одеси

у складі: головуючої судді: Кремер І.О.,

з участю секретаря судових засідань: Павлова О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 24 у м. Одеса цивільну справу № 2-2875/10 за скаргою ОСОБА_1 , за участю суб`єкта оскарження Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, стягувача Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , за участю суб`єкта оскарження Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, стягувача АТ «Укрсиббанк» звернувся до суду із скаргою про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

Обґрунтовуючи вимоги поданої скарги вказує на те, що на виконанні у Другому Суворовському ВДВС Одеського МУЮ (теперішня назва Пересипський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України) перебувало виконавче провадження № 22719965 з виконанню виконавчого листа № 2-2875/10 від 25.10.2010 року, виданого Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» грошових коштів у розмірі 191886,58 грн. В рамках вказаного виконавчого провадження державним виконавцем Семко Б.О. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження (з накладанням арешту на майно боржника) № В-9/995 від 22.11.2010 року, якою було накладено арешт на невизначене майно, все нерухоме майно яке належить ОСОБА_1 .

На підставі вказаної постанови 26.11.2010 року Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України до Державного реєстру речових прав було внесено запис про обтяження № 10536735, відповідно до якого було зареєстровано обтяження у виді арешту нерухомого майна ОСОБА_1

24.05.2011 року державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу в рамках виконавчого провадження № 22719965 в порядку п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Проте, накладений в рамках ВП № 41307108, знято не було.

До Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України було зроблено адвокатський запит №1-09/09-25 від 09 вересня 2025 року про наявність відкритих виконавчих проваджень щодо ОСОБА_1 чи завершене виконавче провадження ВП №22719965, в рамках якого було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 , надати можливість ознайомитись із виконавчим провадженням ВП №22719965, вирішити питання щодо скасування арешту, який накладено Постановою про накладення арешту та оголошення заборони на відчуження майна боржника В-9/995 від 22.11.2010 в рамках ВП №22719965, оскільки зазначений арешт тривалий час порушує права ОСОБА_1 .

Відповідно до відповіді Пересипського відділу ДВС у місті Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) № 153347 від 16.09.2025 року станом на теперішній час, надати копії матеріалів виконавчого провадження ВП № 22719965 та постанови про повернення виконавчого документа стягувачу не є можливим, у зв`язку з тим, що згідно п. 9.9 та п. 9.15 Наказу Міністерства юстиції України № 2274/5 від 25.12.2008 року строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, в даному випадку до 2014 року, що унеможивлює ознайомитись з паперовими матеріалами завершеного виконавчого провадження. Інформація про відкриті виконавчі провадження відносно громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 станом на 16.09.2025 року відсутня.

Окрім іншого, вищевказаним листом ОСОБА_1 було запропоновано звернутись до суду для подальшого вирішення питання щодо скасування арешту накладеного в межах виконавчого провадження ВП № 22719965, відкритого з примусового виконання виконавчого листа виданого Суворовським районним судом м. Одеси № 2-2875/10 від 25.10.2010 року.

Оскільки наявність вказаного арешту позбавляє скаржника можливості вільно володіти належним йому майном, просить суд задовольнити дану скаргу та постановити ухвалу, якою визнати неправомірною бездіяльність Пересипського відділу ДВС у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо не скасування арешту на невизначене майно, на все нерухоме майно накладеного постановою Другого Суворовського відділу ДВС Одеського МУЮ про арешт майна боржника та оголошення його заборони на його відчуження № В-9/995 ВП № 22719965 від 22.11.2010 року, а також скасувати арешт нерухомого майна (невизначене майно, на все нерухоме майно), що належить ОСОБА_1 , а саме: реєстраційний номер обтяження № 10536735, зареєстровано 26.11.2010 року, підстава обтяження: Постанова про накладення арешту та оголошення заборони на відчуження майна боржника В-9/995, ВП №22719965, 22.11.2010, Другий Суворовський ВДВС Одеського МУЮ, Д/В Семко Б.О.

Представник скаржника ОСОБА_1 ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Представник суб`єкта оскарження Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, сповіщався судом про час та місце слухання справи.

Представник стягувача АТ «Укрсиббанк» в судове засідання не з`явився, сповіщався судом про час та місце розгляду справи. Із будь-якими заявами або клопотаннями до суду не звертався.

Згідно приписів ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Статтею 447-1 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що на виконанні у Другому Суворовському ВДВС Одеського МУЮ (теперішня назва Пересипський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України) перебувало виконавче провадження № 22719965 з виконанню виконавчого листа № 2-2875/10 від 25.10.2010 року, виданого Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» грошових коштів у розмірі 191886,58 грн.

Даний факт підтверджується листом відповіддю № 153347 від 16.09.2025 року Пересипського відділу ДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса).

В рамках вказаного виконавчого провадження № 22719965 державним виконавцем Другого Суворовського ВДВС Одеського МУЮ Семко Б.О. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-2875/10 було винесено постанову № В-9/995 від 22.11.2010 року про відкриття виконавчого провадження (з накладанням арешту на майно боржника), якою було накладено арешт на невизначене майно, все нерухоме майно яке належить ОСОБА_1 .

На підставі вказаної постанови 26.11.2010 року Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України до Державного реєстру речових прав було внесено запис про обтяження № 10536735, відповідно до якого було зареєстровано обтяження у виді арешту нерухомого майна ОСОБА_1 .

Вказаний факт підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 442733802 від 09.09.2025 року.

24.05.2011 року державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу в рамках виконавчого провадження № 22719965 в порядку п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).

До Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України було зроблено адвокатський запит №1-09/09-25 від 09 вересня 2025 року про наявність відкритих виконавчих проваджень щодо ОСОБА_1 чи завершене виконавче провадження ВП №22719965, в рамках якого було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 , надати можливість ознайомитись із виконавчим провадженням ВП №22719965, вирішити питання щодо скасування арешту, який накладено Постановою про накладення арешту та оголошення заборони на відчуження майна боржника В-9/995 від 22.11.2010 в рамках ВП №22719965, оскільки зазначений арешт тривалий час порушує права ОСОБА_1 .

Відповідно до відповіді Пересипського відділу ДВС у місті Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) № 153347 від 16.09.2025 року станом на теперішній час, надати копії матеріалів виконавчого провадження ВП № 22719965 та постанови про повернення виконавчого документа стягувачу не є можливим, у зв`язку з тим, що згідно п. 9.9 та п. 9.15 Наказу Міністерства юстиції України № 2274/5 від 25.12.2008 року строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, в даному випадку до 2014 року, що унеможивлює ознайомитись з паперовими матеріалами завершеного виконавчого провадження. Інформація про відкриті виконавчі провадження відносно громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 станом на 16.09.2025 року відсутня.

Окрім того, із вказаного вище листа вбачається, що ОСОБА_1 було запропоновано звернутись до суду для подальшого вирішення питання щодо скасування арешту накладеного в межах виконавчого провадження ВП № 22719965, відкритого з примусового виконання виконавчого листа виданого Суворовським районним судом м. Одеси № 2-2875/10 від 25.10.2010 року.

Також судом встановлено, що згідно загальнодоступних даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень відсутні відомості щодо наявності відкритий будь яких виконавчих проваджень щодо боржника ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що спір у даній справі виник у зв`язку із оскарженням бездіяльності державного виконавця, який здійснював виконавчі дії у виконавчому провадженні, щодо не зняття арешту з майна боржника на стадії завершення виконавчого провадження під час повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».

За приписами ст. 5 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час винесення постанови від 22.11.2010 року), державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством.

Статтею 55 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час винесення постанови від 22.11.2010 року) передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (ч. 5 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», чинний на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві).

Положеннями статті 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві) встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі;6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення;7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (ч. 1, 2 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві).

Згідно приписів ч.ч. 3 5 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві), з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Крім того, згідно з підпунктом 4.11.1. пункту 4.11. Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 №74/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за №865/4158 (в редакції станом на час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві), виконавчий документ, який прийнятий державним виконавцем до виконання, і за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві, зокрема, якщо в боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Аналіз вищенаведених положень законодавства свідчить про те, що у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України від 21.04.1999 «Про виконавче провадження» виконавче провадження не є закінченим. До того ж, у разі повернення виконавчого документа стягувачу підстав відсутності у боржника майна, державному виконавцю і не надано право на зняття арешту з майна боржника.

Окрім того, у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №263/1468/17 (провадження №61-31540св18) зазначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України "Про виконавче провадження".

Як констатовано судом попередньо та підтверджується наявними в матеріалах справи документальними доказами, державним виконавцем повернуто виконавчий документ стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві).

Водночас приписами статті 49 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV, якими врегульовано випадки закінчення виконавчого провадження, визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ.

Із правового аналізу норм статей 47, 49, 50 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV вбачається, що державний виконавець зобов`язаний зняти арешт шляхом винесення відповідної постанови лише у випадку закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Однак, у даному випадку державним виконавцем не була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Таким чином, суд доходить висновку про те, що повернення виконавчого документу стягувачу у відповідності до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 не встановлювало прямого обов`язку у державного виконавця знімати арешт з майна боржника, із огляду на що доводи заявника в частині наявності підстав для визнання протиправною бездіяльності органу ДВС є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.11.2021 у справі №21/170-08.

Застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження" щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Зокрема арешт майна боржника, право на застосування якого надано державним виконавцям, є заходом, який забезпечує збереження майна боржника з метою реального виконання рішення, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню.

Суд також зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених Законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому, згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

За приписами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Наведені норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності, а також покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд констатує, що скаржником ОСОБА_1 було надано суду Інформацію з Єдиного реєстру боржників від 22.09.2025 року з якої вбачається, що за параметрами запиту щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Єдиному реєстрі боржників інформація відсутня.

Окрім того, з матеріалів справи не вбачається наявності належних та допустимих доказів, які б підтверджували існування у стягувача претензій до боржника, так само як і відсутні докази на підтвердження наявності між сторонами майнового спору.

Як було зазначено вище, згідно загальнодоступних даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень відсутні відомості щодо наявності відкритий будь яких виконавчих проваджень щодо боржника ОСОБА_1 .

Частиною першою ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням зазначеного, керуючись наведеними приписами процесуального та матеріального законодавства, суд визнає обґрунтованими доводи заявника в частині необхідності скасування обтяження у вигляді арешту, накладеного на майно боржника - гр. ОСОБА_1 в рамках ВП 22719965 відповідно до постанови № В-9/995 про відкриття виконавчого провадження (з накладанням арешту на майно боржника), та доходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення скарги.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 4, 5, 12, 81, 447, 452, 354 ЦПК України, ст. 34, 38, 40, 74 ЗУ «Про виконавче провадження», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 , за участю суб`єкта оскарження Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, стягувача Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов`язати посадову особу Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України вжити необхідних заходів щодо зняття обтяжень, накладених на все майно ОСОБА_1 , відповідно до постанови № В-9/995 про відкриття виконавчого провадження (з накладанням арешту на майно боржника), винесеної державним виконавцем Другого Суворовського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції у ВП № 22719965.

У задоволенні решти вимог скарги ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку. На ухвалу протягом 15 днів з дня її складення може бути подано апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду.

Повний текст ухвали суду складено 04 лютого 2026 року.

Суддя Пересипського

районного суду м. Одеси: І.О. Кремер