КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Цалко Д.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_3 ,

представника відповідачки ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Козирською Ганною Борисівною, на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 03 вересня 2025 року про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дітей з батьком,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Ірпінського міського суду Київської області перебуває позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області про визнання місця проживання дітей з батьком.

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, де він просив забезпечити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дітей з батьком, шляхом обмеження права виїзду за межі України малолітніх дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 без згоди батька ОСОБА_1 до набрання судовим рішенням законної сили.

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову, позивач вказував, що 17 квітня 2010 року відділом реєстрації Ясамальського району міста Баку, було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7 ).

Від даного шлюбу мають дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 27 вересня 2021 року по справі №367/3712/21 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Після розірвання шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

З 31 липня 2025 року і по теперішній час діти проживають разом із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Проживання дітей у приватному будинку є тимчасовим, оскільки заявник у власності має об`єкт нерухомого майна, загальною площею 325,8 кв. м., житловою площею 279,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , у якому наразі проводяться внутрішні ремонтні роботи.

З серпня 2025 відповідачка, ОСОБА_5 , припинила приділяти увагу дітям, жодної участі у вихованні та утриманні спільних дітей не бере, не цікавиться ними, нічим не допомагає, в тому числі матеріально.

Отже, на сьогодні, саме позивач приймає активну участь у житті та вихованні неповнолітніх дітей, дбає про їхній стан здоров`я, також дбає про їхній нормальний розвиток, необхідний для дітей такого віку, вирішив всі питання щодо влаштування дітей у навчальні заклади. Між ОСОБА_1 та ТОВ «Ірпінський приватний заклад загальної середньої освіти - ліцей «Галілео», в інтересах неповнолітніх дітей, було укладено договори про здобуття дітьми повної загальної середньої освіти.

18 серпня 2025 року від дітей, які зробили скріншот з телефону матері, позивачу стало відомо, що відповідачка разом з дітьми готується виїхати до Варшави з метою ухилення від виконання рішення суду.

Крім того, тривалий розгляд справи без можливості спілкування дітей з батьком може призвести до втрати емоційного контакту, погіршення психоемоційного характеру відносин між батьком та дітьми.

Зазначав, що на даний час існує реальна загроза вивезення ОСОБА_5 їхніх спільних дітей за кордон, що може ускладнити або зробити неможливим виконання майбутнього рішення про визначення місця проживання дітей.

Заходи забезпечення позову, що полягають у заборонні матері ОСОБА_5 особисто або через третіх осіб, без письмового дозволу батька, вивозити за межі території України малолітніх дітей, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дітей, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дітей з батьком на час вирішення по суті спору щодо визначення місця їхнього проживання.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 03.09.2025 заяву про забезпечення позову задоволено. Обмежено права виїзду за межі України малолітніх дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 без згоди батька ОСОБА_1 до набрання судового рішення законної сили (а.с. 50-54).

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що, з урахуванням збройної агресії рф на території України та масованих обстрілів, оскаржувана ухвала грубо порушує права дітей на життя, безпеку та соціальний розвиток.

Зазначає, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову не є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Також, вказує, що позивачем не доведено, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Вважає, що суд першої інстанції поставив інтереси батька вище за інтереси дітей, що є незаконним (а.с. 57-65).

Відповідачка та її представниця у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Позивач та його представник у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

Третя особа у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістила.

Разом з тим, враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи, оскільки її неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову та вживаючи заходів забезпечення позову шляхом обмеження права виїзду за межі України малолітніх дітей без згоди батька ОСОБА_1 до набрання судового рішення законної сили, виходив з того, що невжиття запропонованого позивачем заходу забезпечення позову може призвести до негативних наслідків для позивача та зробити неможливим виконання судового рішеня у разі задоволення позову.

Колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя та задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд має враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Серед передумов забезпечення позову, передбачених частиною другою статті 149 ЦПК України, визначено можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Ключовим при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії (див. пункти 40-43, 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22).

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства про розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 дійшла висновку, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Разом з тим, досліджуючи питання співмірності обраного судом виду забезпечення позову у вигляді обмеження права виїзду за межі України дітей без згоди батька - позивача у справі до набранння судовим рішенням законної сили, апеляційний суд зазначає, що таке обмеження може створити для життя, здоров`я та безпеки дітей невиправдані ризики в умовах воєнного стану, у порівнянні з труднощами виконання майбутнього рішення у разі невжиття таких заходів.

Так, відповідно до Закону України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року в Україні було запроваджено воєнний стан з 05:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони й відповідно до українського законодавства.

У подальшому, такий строк неодноразово продовжувався.

У відповідності до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2022 року № 383 були внесені зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України, які доповнено пунктом 2-3, відповідно до якого у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону.

Спрощена процедура перетину державного кордону обумовлена ризиками для життя та здоров`я цивільного населення у зв`язку з введенням воєнного стану, а тому, враховуючи те, що воєнний стан запроваджено на всій території України, на думку суду, у разі початку активних бойових дій у регіоні перебування дитини, наявність заборони щодо її виїзду за кордон у супроводі одного із батьків без згоди іншого, не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини й нестиме загрозу для її благополуччя.

У п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 141 СК України та ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Отже, враховуючи вищевикладене, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України та продовженням воєнного стану вжиття заходів, забезпечення позову, яким потенційно може ускладнити вивезення малолітніх дітей за межі території України до інших держав, підвищує небезпеку їх життю і здоров`ю, а відтак вочевидь не відповідає інтересам дітей, які в даному випадку мають пріоритет над інтересами батька.

При цьому, слід зауважити, що ухвала суду про обмеження права виїзду дітей за межі України не утворює реальних правових запобіжників і не унеможливлює ускладнення чи невиконання майбутнього рішення суду. Обмеження не впливає безпосередньо на подальше виконання рішення суду, не слугує ефективним засобом охорони прав і законних інтересів дитини та батька під час розгляду справи по суті.

Забезпечення позову має виконувати превентивну функцію в межах саме тих вимог, які позивач заявив у позові, і бути здатним забезпечити їхнє реальне виконання в майбутньому.

У даній справі батько просить суд визначити місце проживання дітей разом із ним. Тимчасове обмеження прав виїзду за кордон дітей до вирішення спору по суті не гарантує, що, у разі ухвалення рішення на користь батька, таке рішення буде виконане без перешкод.

Якщо мати діятиме всупереч рішенню, то наявність чи відсутність тимчасового обмеження у вигляді ухвали про забезпечення позову не стане визначальним фактором для її виконання.

Водночас, слід наголосити, що батько дітей є громадянином іншої держави. а тому на нього не розповсюджується військовий обов`язок, та, як наслідок, останній може безперешкодно виїзджати та в`їждати в Україну.

З огляду на зазначене колегія суддів приходить до висновку, що вжитий судом захід забезпечення позову не відповідає критеріям розумності, адекватності та співмірності. Він не забезпечує реальної превенції можливих порушень прав батька й дітей та не гарантує ефективне виконання ймовірного рішення суду, ухваленого на користь батька.

Замість цього ухвала фактично звужує обсяг прав дітей й матері, порушуючи таким чином баланс інтересів сторін і суперечить положенням ЦПК України.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи, предмет позову та наведені позивачем обґрунтування позову та необхідності його забезпечення, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 149, 150, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Козирською Ганною Борисівною,- задовольнити.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 03 вересня 2025 року про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дітей з батьком, - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 09 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова