ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 522/3747/22

провадження № 61-16480сво24

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Синельникова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Зайцева А. Ю., Крата В. І., Луспеника Д. Д.,

Фаловської І. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Щербаков Юрій Сергійович, Служба у справах дітей Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Хрипко Максим Юрійович, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2023 року у складі судді Абухіна Р. Д. та постанову Одеського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І., і виходив з такого.

Сутність правової проблеми у справі

1. Правовідносини у справі, що переглядається в касаційному порядку, стосуються питання реалізації іпотечного майна, у якому без згоди іпотекодержателя зареєстроване місце проживання малолітньої дитини.

2. Кредитор, з метою ефективної реалізації іпотечного майна в порядку примусового виконання судового рішення про стягнення кредитної заборгованості, звернувся до суду з позовом про визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування іпотечним майном, з посиланням на те, що місце проживання дитини зареєстроване у квартирі без згоди іпотекодержателя та після передання предмета іпотеки на реалізацію.

3. Перед Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду поставлено питання, чи є належним способом захисту прав кредитора (іпотекодержателя) звернення до суду з позовом про визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування іпотечним житлом, у зв`язку з реєстрацією її місця проживання у ньому без згоди іпотекодержателя та після передання предмета іпотеки на реалізацію у виконавчому провадженні.

Зміст позовної заяви та її обґрунтування

4. У березні 2022 року ТОВ «Вердикт Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Щербаков Ю. С., Служба у справах дітей Одеської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.

5. На обґрунтування позовних вимог ТОВ «Вердикт Капітал» зазначало, що

15 травня 2006 року між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 60/06ф-5, відповідно до якого банк надав позичальниці кредит у сумі 57 000,00 дол. США.

6. 15 травня 2006 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку банку передано квартиру

АДРЕСА_1 .

7. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 вересня

2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість за кредитним договором від 15 травня 2006 року в сумі 106 510,95 дол. США та 66 523,15 грн, а всього 2 303 888,02 грн.

8. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2020 року замінено стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на його правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал».

9. 23 листопада 2020 року приватним виконавцем відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 16 жовтня 2020 року Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованості за кредитним договором від 15 травня 2006 року № 60/06ф-5 у сумі 106 510,95 дол. США та

66 523,15 грн, а всього 2 303 888,02 грн.

10. 22 грудня 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна боржника, зокрема квартири

АДРЕСА_1 .

11. Згідно з довідкою від 17 вересня 2021 року про зареєстрованих осіб, у спірній квартирі зареєстровано дві особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 .

12. Приватним виконавцем винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні та спірну квартиру передано на реалізацію через електронні торги до ДП «СЕТАМ».

13. 11 жовтня 2021 року ОСОБА_1 надала приватному виконавцю довідку про реєстрацію місця проживання, відповідно до якої у спірній квартирі

07 жовтня 2021 року зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

14. 11 жовтня 2021 року приватний виконавець виніс постанову про відкладення проведення виконавчих дій, якою зобов`язав ДП «СЕТАМ» відкласти реалізацію спірної квартири. Електронні торги з примусової реалізації предмета іпотеки зупинено.

15. 31 січня 2022 року приватний виконавець звернувся до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради для отримання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника. Однак у відповіді

від 09 лютого 2022 року Служба у справах дітей Одеської міської ради повідомила, що для підготовки подання до органу опіки та піклування стосовно вирішення питання щодо надання дозволу звернення стягнення на нерухоме майно, яким має право користування малолітня дитина, необхідно надати всі необхідні документи. Надати такі документи неможливо, а тому виконавець фактично позбавлений можливості отримати відповідний дозвіл.

16. Позивач посилався на те, що дії ОСОБА_1 щодо реєстрації у спірній квартирі малолітньої онуки спрямовані на ухилення від виконання рішення про стягнення з неї боргу, унеможливлення звернення стягнення на зазначене майно, оскільки місце проживання дитини у квартирі було зареєстровано вже після її передачі на примусову реалізацію для погашення заборгованості за кредитним договором, забезпеченим іпотекою, чим порушено право позивача на задоволення вимог за рахунок іпотечного майна.

17. Враховуючи викладене, ТОВ «Вердикт Капітал» просило суд визнати

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

18. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2023 року позовні вимоги ТОВ «Вердикт Капітал» задоволено.

19. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування спірною квартирою.

20. Вирішено питання розподілу судових витрат.

21. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дії ОСОБА_1 щодо реєстрації малолітньої дитини в квартирі, яка на законних підставах перебуває на стадії реалізації з метою виконання рішення суду, свідчать про недобросовісне здійснення прав та виконання взятих на себе обов`язків і про намагання ускладнити виконання рішення суду, що є підставою для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною квартирою.

22. Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси

від 09 листопада 2023 року заяву позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь

ТОВ «Вердикт Капітал» витрати на правничу допомогу в розмірі по 3 000,00 грн з кожного. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

23. Суд першої інстанції, оцінивши співмірність витрат зі складністю предмета спору, виходячи з критеріїв розумності та пропорційності вартості послуг адвоката, дійшов висновку про стягнення вказаної сумиз відповідачів.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

24. Постановою Одеського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеса від 17 жовтня 2023 року залишено без змін.

25. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову, зазначивши, що ОСОБА_1 порушила вимоги частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» шляхом реєстрації у спірній квартирі місця проживання малолітньої дитини під час виконавчого провадження, що не може свідчити про виникнення у дитини житлових прав на таку нерухомість. Дії сторони відповідача свідчать про недобросовісність поведінки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

26. 02 грудня 2024 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Хрипко М. Ю., подала до Верховного Суду касаційну скаргуна рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду

від 23 жовтня 2024 року.

27. При відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції визначив, що підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявниця зазначила підстави, передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зокрема вказує, що суди попередніх інстанцій в оскаржених судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19, від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, Верховного Суду від 21 березня 2024 року у справі № 280/2937/22, від 28 серпня 2019 року у справі № 575/135/17, а також не дослідили зібрані у справі докази та встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

28. Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору, касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення наявних у ній недоліків щодо сплати судового збору.

29. Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про поновлення строку на звернення з касаційною скаргою, відкрито касаційне провадження у справі № 522/3747/22, витребувано матеріали справи з Приморського районного суду м. Одеси, відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року.

30. У лютому 2025 року матеріали цивільної справи № 522/3747/22 надійшли до Верховного Суду.

31. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 вересня 2025 року справу призначено до розгляду.

32. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 жовтня 2025 року справу передано на розгляд Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.

33. Ухвалою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 листопада 2025 року прийнято та призначено до розгляду справу № 522/3747/22 у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

34. Касаційна скарга обґрунтована тим, що встановлені судами обставини не доведені належними та допустимими доказами, а висновки, викладені в оскаржуваних судових рішеннях, не відповідають обставинам справи та матеріалам справи. Заявниця вважає, що суди не звернули уваги, що виконавцем не були дотримані вимоги законодавства та не враховані інтереси дитини, оскільки він звернувся до Служби у справах дітей Одеської міської ради, а не до органу опіки та піклування. Висновки судів про те, що вона зареєструвала свою онуку у спірній квартирі з метою унеможливлення звернення стягнення на зазначене майно є припущеннями без підтвердження належними доказами. Більш того, суди проігнорували той факт, що спірна квартира, яка є предметом іпотеки, не була придбана за кредитні кошти, а була її власністю ще до укладення кредитного та іпотечного договорів та є єдиним житлом відповідачів. Звертає увагу на порушення прав дитини.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

35. 10 листопада 2025 року приватний виконавець Щербаков Ю. С. через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить суд поновити йому процесуальний строк для подання відзиву з огляду на те, що з матеріалами касаційного провадження він ознайомився лише 04 листопада 2025 року.

36. Згідно з частиною першою статті 395 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

37. Статтею 120 ЦПК України передбачено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

38. Відповідно до частин другої та шостої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

39. Ураховуючи зазначені приватним виконавцем Щербаковим Ю. С. обставини отримання копії ухвали про відкриття касаційного провадження та копії касаційної скарги, що підтверджується матеріалами касаційного провадження, а також визначений в ухвалі про відкриття касаційного провадження строк на подання відзиву (15 днів з дня вручення копії ухвали про відкриття касаційного провадження у справі), Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду констатує, що зазначений процесуальний строк не пропущено.

40. Відзив на касаційну скаргу обґрунтований тим, що позивач обрав належний спосіб захисту своїх прав від недобросовісних дій боржника, яка на стадії реалізації квартири зареєструвала у ній неповнолітню особу.

41. Вважає, що вирішення питання щодо припинення права користування неповнолітнього житлом не може бути вирішено за правилами статті 435 ЦПК України, оскільки виникає спір про право.

42. Посилається також на безпідставність доводів касаційної скарги щодо незвернення ним до органу опіки та піклування, оскільки судами попередніх інстанцій правильно встановлено, що він звертався із запитом від 31 січня

2022 року до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та Служби у справах дітей Одеської міської ради.

43. З урахуванням наведеного вважає доводи касаційної скарги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

44. Також 14 листопада 2025 року через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшли письмові пояснення ТОВ «Вердикт Капітал», у яких позивач наголошує на ефективності обраного ним способу захисту, а також недобросовісній поведінці відповідачки та зловживанні нею своїми правами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

45. 15 травня 2006 року між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 60/06ф-5, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит на споживчі потреби в сумі 57 000,00 дол. США. Термін повернення кредиту - 14 травня 2026 року.

46. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором

від 15 травня 2006 року № 60/06ф-5 між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_4 15 травня 2006 року було укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

47. Відповідно до пункту 3.1 іпотечного договору від 15 травня 2006 року, іпотекодавець згоден з тим, що протягом дії цього договору він не має права без письмової згоди іпотекодержателя вчиняти чи опосередковано сприяти вчиненню нижчезазначених дій, зокрема передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізінг, найм, оренду, користування.

48. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2017 року у справі № 490/8774/15-ц стягнуто з ОСОБА_5 на користь

ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість за кредитним договором від 15 травня 2006 року №60/06ф-5 в сумі 106 510,95 дол. США та 66 523,15 грн, а всього 2 303 888,02 грн.

49. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2020 року у справі № 490/8774/15-ц замінено стягувача у виконавчому провадженні з виконання заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси

від 07 вересня 2017 року з ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на його правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал».

50. 23 листопада 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Щербаковим Ю. С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 63707059 з примусового виконання виконавчого листа № 490/8774/15-ц, виданого 16 жовтня 2020 року Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованості за кредитним договором від 15 травня

2006 року №60/06ф-5 в сумі 106 510,95 дол. США та 66 523,15 грн, а всього

2 303 888,02 грн.

51. 22 грудня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Щербаковим Ю. С. винесено постанову про опис та арешт майна боржника, а саме: квартири

АДРЕСА_1 .

52. Надалі зазначену квартиру було передано на реалізацію через електронні торги до ДП «СЕТАМ».

53. 11 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подала приватному виконавцю Щербакову Ю. С. заяву разом з довідкою про реєстрацію місця проживання особи, відповідно до якої за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

54. 11 жовтня 2021 року приватним виконавцем Щербаковим Ю. С. винесено постанову про відкладення проведення виконавчих дій, якою зобов`язано

ДП «СЕТАМ» відкласти реалізацію лота № 495648.

Позиція Верховного Суду

55. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов таких висновків.

56. Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

57. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

58. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Підстави та мотиви передачі справи на розгляд Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

59. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважав, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у зв`язку з необхідністю відступлення від висновків щодо належного способу захисту прав кредитора на реалізацію іпотечного майна, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року у справі № 127/30571/21, від 04 вересня 2023 року у справі № 334/7004/21 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2025 року у справі

№ 564/3477/21.

60. У справах № 127/30571/21, № 564/3477/21, № 334/7004/21 Верховний Суд зазначав, що виконавець на підставі частини першої, пункту 1 частини другої, пунктів 3, 6, 22 частини третьої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» зобов`язаний та має право вживати всіх необхідних заходів щодо примусового виконання судового рішення, в тому числі й одержувати всі необхідні дозволи для проведення виконавчих дій.

61. З наведеного можна виснувати, що державний чи приватний виконавець зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування якою мають діти, а у разі відмови у наданні такого дозволу органом опіки та піклування виконавець має повноваження звернутися до суду з відповідним поданням.

62. Отже, з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду із заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом в порядку, встановленому статтею 435 ЦПК України.

63. Тобто звернення кредитора з позовом про виселення осіб, які зареєстровані в іпотечному майні, з метою передачі його на реалізацію в порядку примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості не є необхідним.

64. Ініціювання кредитором нового спору про виселення з іпотечного майна з метою реалізації цього майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження не є правомірним і ефективним способом захисту.

65. На думку Верховного Суду у складі колегії суддівДругої судової палати Касаційного цивільного суду, кредитор наділений правом самостійного звернення до суду з позовом про визнання такими, що втратили право користування (виселення), мешканців іпотечного майна в разі наявності обставин, які унеможливлюють виконання рішення суду.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

66. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

67. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

68. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

69. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18, пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі

№ 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18, пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 89)).

70. Згідно із статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

71. Частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

72. Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

73. Згідно із частинами першою, шостою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

74. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

75. Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

76. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц (провадження № 14-428цс18), положення Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».

77. Відповідно до частини другої статті 177 Сімейного кодексу України, частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

78. Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - це члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

79. Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

80. Згідно з абзацом сьомим пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України

29 червня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України

30 вересня 2016 року за № 1301/29431 (далі - Порядок реалізації майна), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).

81. У пункті 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня

2012 року № 512/5 (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

82. Зазначене кореспондується з положеннями пункту 3 розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, згідно з яким залучення органів опіки та піклування відповідно до покладених на них повноважень обов`язково здійснюється державним виконавцем при виконанні рішень про відібрання і передання дитини, а також у разі необхідності забезпечення прав та інтересів дітей та непрацездатних осіб, які потребують опіки (піклування).

83. Вимога про отримання державним або приватним виконавцем дозволу органу опіки та піклування на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким належить неповнолітній дитині, встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема, передбачених статтями 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», від можливого порушення.

84. Отже, враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна.

85. Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2019 року в справі № 718/482/15-ц (провадження № 61-16089св19), від 10 жовтня 2019 року в справі № 751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19),

від 21 березня 2024 року у справі № 280/2937/22 (провадження

№ К/990/42762/23).

86. Особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, водночас зацікавленою особою є стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Водночас стягувач (кредитор) не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. З іншого боку боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має своїм наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. Чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.

87. У постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (у тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи зі скаргою щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування.

88. Отже, виконавець зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування якою мають діти, а у разі відмови у наданні такого дозволу органом опіки та піклування, виконавець має повноваження звернутися до суду з відповідним поданням.

89. Подібні за змістом висновки викладено в постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19), від 25 листопада 2019 року у справі № 718/482/15-ц (провадження

№ 61-16089св19), від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11 (провадження № 61-5415св22).

90. Положеннями статті 435 ЦПК України передбачено відстрочення і розстрочення виконання, зміна чи встановлення способу і порядку виконання, згідно з частинами першою, третьою якої за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

91. Положеннями пункту 10 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення.

92. З огляду на наведене вище можна зробити висновок про те, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звертатися до суду із заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, і така заява повинна бути розглянута судом в порядку, встановленому статтею 435 ЦПК України.

93. Схожий висновок щодо застосування норм частин першої, третьої статті 435 ЦПК України, зміст яких є тотожним положенням частин першої, третьої статті 331 ГПК України, викладено в постановах Верховного Суду як у складі Касаційного цивільного суду, так і у складі Касаційного господарського суду від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11 (провадження № 61-5415св22) та від 28 липня 2025 року у справі № 910/8230/23.

94. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (частина четверта статті 29 ЦК України). Цьому кореспондує абзац другий частини другої статті 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

95. Фізична особа може мати кілька місць проживання (частина шоста статті 29 ЦК України).

96. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (частина перша статті 405 ЦК України). Це кореспондує частині першій статті 156 Житлового кодексу України, яка передбачає, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК України).

97. Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України. Відповідно до змісту частини другої статті 64 ЖК України це є: дружина наймача, їх діти і батьки. Також членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку (квартири) і ведуть з ним спільне господарство.

98. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків (частина друга статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

99. Згідно зі статтею 16 Конвенції про права дитини жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

100. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

101. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

102. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на користувача.

103. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідним в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

104. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

105. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (рішення ЄСПЛ у справі McCann v. the United Kingdom, заява № 19009/04, п. 50).

106. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

107. Втручання у право особи на повагу до його житла має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним з переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60 - 63; зазначене вище рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21 - 23; та рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42 - 45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

108. Підпунктом 2 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2002 року № 265, передбачено, що зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується).

109. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначає, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду про стягнення коштів, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець наділений правом звернутися до суду із заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка підлягає розгляду судом у порядку, встановленому статтею 435 ЦПК України.

110. Разом з тим звернення кредитора з окремим позовом про визнання малолітньої дитини, місце проживання якої зареєстровано без згоди іпотекодержателя, такою, що втратила право користування і виселення з іпотечного майна, з метою його ефективної реалізації в порядку примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості, дозволяє суду надати оцінку балансу прав та інтересів сторін, найкращих інтересів дитини, добросовісності дій учасників правовідносин тощо.

111. Рішення суду, яким встановлена втрата права користування житлом, є підставою для зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), тобто у контексті обставин цієї справи - повернення учасників правовідносин у попередній стан.

112. Оцінка недобросовісності дій боржника (іпотекодавця), який реєструє місце проживання дитини в іпотечному житлі на стадії його реалізації у процедурі примусового виконання судового рішення, також може бути предметом оцінки суду при розгляді відповідного подання виконавця щодо звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти.

Висновки про застосування норм права

113. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зауважує, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду про стягнення коштів, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець наділений правом звернутися до суду із заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка підлягає розгляду судом у порядку, встановленому статтею 435 ЦПК України.

114. Права кредитора у спірних правовідносинах захищені судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості, виконання якого здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» та розділом VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України.

115. Разом з тим звернення кредитора з окремим позовом про визнання малолітньої дитини, місце проживання якої зареєстровано без згоди іпотекодержателя, такою, що втратила право користування і виселення з іпотечного майна, з метою його ефективної реалізації в порядку примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості, дозволяє суду надати оцінку балансу прав та інтересів сторін, найкращих інтересів дитини, добросовісності дій учасників правовідносин тощо.

116. Рішення суду, яким встановлена втрата права користування житлом, є підставою для зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), тобто у контексті обставин цієї справи - повернення учасників правовідносин у попередній стан.

Щодо відступлення від висновків Верховного Суду

117. Консультативна рада Європейських суддів у Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень (пункт 49) зазначила, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні.

118. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

119. Передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду колегією суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ставилось питання про необхідність відступу від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року у справі № 127/30571/21, від 04 вересня 2023 року у справі № 334/7004/21, та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

від 29 липня 2025 року у справі № 564/3477/21.

120. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає таким, що відповідає нормам закону, викладений у зазначених постановах висновок щодо того, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду із заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом в порядку, встановленому статтею 435 ЦПК України.

121. Разом з тим звернення кредитора з окремим позовом про визнання малолітньої дитини, місце проживання якої зареєстровано без згоди іпотекодержателя, такою, що втратила право користування і виселення з іпотечного майна, з метою його ефективної реалізації в порядку примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості, дозволяє суду надати оцінку балансу прав та інтересів сторін, найкращих інтересів дитини, добросовісності дій учасників правовідносин тощо.

122. З огляду на викладене, необхідності у відступленні від висновків Верховного Суду, викладених у наведених вище постановах, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не вбачає.

Щодо вирішення спору по суті заявлених позовних вимог

123. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

124. У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (зазначений правовий висновок викладено та застосовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі

№ 9901/172/20 (провадження № 11-416заі20, пункти 1, 80 - 81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (провадження № 11-39заі21, пункти 1, 43 - 47),

від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (провадження № 14-137цс20, пункти 6, 20 - 26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (провадження № 12-49гс21, пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі

№ 462/5368/16-ц (провадження № 14-143цс20, пункти 4, 36), від 04 липня

2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21, пункт 31)).

125. Звертаючись до суду з позовом у справі, що переглядається, ТОВ «Вердикт Капітал» посилалося на те, що внаслідок недобросовісних дій ОСОБА_1 порушується його право, як кредитора, на реалізацію іпотечного майна при примусовому виконанні судового рішення про стягнення кредитної заборгованості.

126. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

127. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

128. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

129. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

130. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

131. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес) і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

132. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі

№ 1340/4630/18 (провадження №К/9901/16194/19; К/9901/16864/19)).

133. Судами попередніх інстанцій встановлено, що право кредитора у спірних правовідносинах, правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал», на задоволення своїх вимог було реалізоване шляхом звернення його до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 15 травня 2006 року. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 15 травня 2006 року на загальну суму 2 303 888,02 грн було пред`явлено до примусового виконання.

134. Приватним виконавцем Щербаковим Ю. С. здійснено опис та арешт майна боржника, а саме: квартири

АДРЕСА_3 , та передано її на реалізацію через електронні торги до ДП «СЕТАМ».

135. Так, 06 вересня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Щербаковим Ю. С. винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.

136. 07 жовтня 2021 року у квартирі, яка виставлена приватним виконавцем на торги та є предметом іпотеки, зареєстровано місце проживання онуки власниці квартири - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

137. Суди попередніх інстанцій встановили, що такі дії вчинені недобросовісно, на завершальній стадії виконавчого провадження, з метою ускладнити або унеможливити виконання рішення суду.

138. Колегія суддів бере до уваги, що судові рішення оскаржує ОСОБА_1 , яка є бабою ОСОБА_2 . Водночас батьки ОСОБА_2 , які є її законними представниками, судові рішення у цій справі не оскаржують, не заявляють про непропорційне втручання у права дитини.

139. Зважаючи на встановлені в цій справі обставини, слід погодитися з висновками судів попередніх інстанцій щодо необхідності захисту прав кредитора та задоволення заявленого позову з метою повернення учасників правовідносин у попередній стан, який дозволить завершити процедуру примусової реалізації нерухомого майна боржника та ймовірно виконання заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2017 року у справі № 490/8774/15-ц.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

140. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

141. За викладених обставин Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін.

Розподіл судових витрат

142. Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

143. У зв`язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги судові витрати, понесені заявницею, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Хрипко Максим Юрійович, залишити без задоволення.

2. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Синельников

Судді: А. І. Грушицький

А. Ю. Зайцев

В. І. Крат

Д. Д. Луспеник

І. М. Фаловська

М. Є. Червинська