ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 932/8373/21

провадження № 61-13220св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, ОСОБА_5 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Губа Валерія Валеріївна, на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Кудрявцевої Т. О. від 25 липня 2024 року

та постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю., від 24 вересня 2025 року

і ухвалив таку постанову.

Зміст заявлених позовних вимог

1. У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л. В., про визнання договору дарування недійсним.

2. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що він зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру набув на підставі свідоцтва про право власності б/н 27 листопада 2003 року. 03 жовтня 2009 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , а у 2013 році склав заповіт на користь своєї дружини, яким заповів їй вказану квартиру. Копія заповіту не зберіглася, оскільки була викрадена відповідачем. Звертав увагу, що він є інвалідом ІІ групи, за останні сім років його стан здоров`я погіршився.

3. Позивач зазначав, що у нього з відповідачем були складні стосунки. Відповідач є його сином, він народився після його коротких відносин з матір`ю відповідача, але це не вплинуло на його ставлення до сина і коли йому знадобилася реєстрація місця проживання для отримання паспорту громадянина України у шістнадцятирічному віці, тобто у 2011 році, відповідач прийшов до нього і попросив зареєструвати його у спірній квартирі. Головною умовою реєстрації місця проживання відповідача у квартирі було те, що після настання повноліття він буде надавати кошти для сплати частини комунальних послуг, оскільки через реєстрацію відповідача у квартирі йому та його дружині не буде надаватися субсидія, а двох пенсій не вистачатиме для покриття комунальних послуг у повному обсязі.

4. Позивач посилався на те, що рішенням Бабушкінського районного суду

м. Дніпропетровська він 10 червня 2019 року у справі № 200/6440/18 відповідача було визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: кв. АДРЕСА_1 . Навіть після набрання вказаним рішенням законної сили він не знімав з реєстрації місця проживання відповідача, оскільки той часто приходив до нього додому і знову обіцяв сплачувати комунальні послуги та благав не позбавляти його місця реєстрації. На цей час у спірній квартирі через заборгованість відсутній газ, є заборгованість за теплопостачання та за платежі з утримання прибудинкової території, це саме ті платежі, які пенсіонерам без субсидії важко сплачувати самостійно, за світло та теплопостачання за лічильниками справно сплачує його дружина.

5. Згідно з доводами позивача, 07 серпня 2019 року відповідач викрав документи, що підтверджують право власності на квартиру, його паспорт і свідоцтво про шлюб. 08 серпня 2019 року йому та його дружині стало відомо про викрадення документів, у зв`язку з чим дружина написала заяву до Шевченківського районного відділу поліції про викрадення документів. Як згодом стало відомо, 08 серпня 2019 року після викрадення документів відповідач дочекався коли його дружини не буде вдома, прийшов з приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л. В. Позивач вказував, що пам`ятає, що до нього приходив син з якоюсь жінкою (нотаріусом) і просив щось підписати, який саме документ він підписав - не знає. Позивач стверджував, що квартиру нікому не передавав у власність, він не мав змоги розібратися в суттєвих умовах договору, оскільки через хворобу страждає на зниження уваги й інтелекту.

6. Згідно з доводами позовної заяви, у період з серпня 2019 року по червень

2021 року син дуже зрідка навідував його, не надавав матеріальної допомоги і не сплачував комунальні платежі. Від дружини відповідача стало відомо, що він проходить лікування від наркотичної залежності, з якого саме періоду він вживає наркотичні засобі невідомо. Також позивачу стало відомо, що у період з 2020 по 2021 роки відповідач неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за керування автомобілем у стані наркотичного сп`яніння.

7. Також посилався на те, що у січні 2021 року він зламав тазову кістку, що спричинило для нього значний стрес та в подальшому призвело до загострення основної хвороби, внаслідок чого він втратив опорно-рухову функцію і з того часу не може самостійно пересуватися, прикутий до ліжка. У червні 2021 року відповідач почав приходити додому до позивача і погрожувати їх виселити з квартири, вказуючи на те, що він є власником квартири. Дружина позивача дізналась, що право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору дарування, реєстр № 1534, посвідченого 08 серпня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л. В. Таким чином позивач та його дружина дізнались 20 липня 2021 року, що 08 серпня 2019 року він начебто подарував відповідачу квартиру.

8. Як вказував позивач, спірний договір не відповідає його внутрішній волі, у нього не було на меті укладати договір дарування квартири, спірна квартира є його і його дружини єдиним житлом, він не мав наміру передавати квартиру в дар. Після укладення договору дарування він продовжує проживати у спірній квартирі, відповідач не вживає заходів з прийняття спірної квартири у фактичне володіння та не взяв на себе тягар з її утримання, сплати комунальних платежів. Після укладення договору дарування його дружина продовжує самостійно утримувати квартиру та доглядати за ним, сплачувати за житлово-комунальні послуги. За станом здоров`я та віком він потребує допомоги та піклування, передача квартири фактичному власнику не відбулася, ключі відповідачу не передані, квартиру відповідачу також передано не було. Він продовжує проживати в квартирі з дружиною, не мав наміру відчужувати належну йому квартиру на користь сина ані на час укладання оспорюваного правочину, ані на теперішній час. Позивач зазначає, що він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи правочину, прав та обов`язків сторін за договором, оскільки через наявні у нього вади зору, слуху та розумової діяльності з об`єктивних причин не міг правильно сприйняти умови договору дарування.

9. З урахуванням викладеного позивач просив визнати недійсним договір дарування від 08 серпня 2019 року за реєстром № 1534, укладений між ним та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Кокосадзе Л. В. Скасувати реєстрацію права власності на квартиру за адресою: кв. АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 від 08 серпня 2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

10. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська

від 09 листопада 2023 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_5 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

11. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська

від 25 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

12. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування квартири він помилився стосовно правової природи укладеного ним правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання цього договору дарування квартири недійсним. Укладаючи цей договір, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення, про що зазначено у тексті цього договору, підписаного власноруч ОСОБА_1 , що ним не спростовано.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

13. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Губи В. В. залишено без задоволення, а рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська

від 25 липня 2024 року - без змін.

14. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено належними, достатніми та достовірними доказами того, що договір дарування квартири від 08 серпня 2019 року було вчинено ним під впливом помилки, що він помилився щодо обставин, які мають істотне значення при укладання оспорюваного договору. Також позивач не обґрунтовує в позовній заяві та не доводить в чому саме він помилився, укладаючи договір дарування квартири на користь свого сина. Доводи про те, що станом на час укладання оспорюваного договору дарування квартири позивач унаслідок існуючих у нього захворювань об`єктивно не здатен був правильно усвідомлювати значення своїх дій, не свідчить саме по собі про наявність помилки щодо правової природи правочину.

Узагальнені доводи касаційної скарги

15. 22 жовтня 2025 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат

Губа В. В., засобами поштового зв`язку звернувся доВерховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року, ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі.

16. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 718/955/20, від 28 березня 2018 року

у справі № 645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року у справі № 465/826/13-ц та

№ 334/7904/15-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 202/2578/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

17. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що під час вирішення спору судами попередніх інстанцій не було надано належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, які підтверджують намір позивача на укладення договору дарування. Позивач вказував, що спірна квартира є його єдиним житлом; після укладення оспорюваного договору він не передав ключі від квартири відповідачу, фактична передача майна не відбулася; він та його дружина після укладення договору дарування продовжують нести витрати на утримання квартири; він ніколи не мав наміру укладати договір дарування, а вважав, що оформлює документи на отримання ним допомоги в обслуговуванні, догляді та оплаті комунальних послуг; за станом здоров`я він потребує постійної допомоги.

18. Заявник вказує, що у нього був обґрунтований намір отримати догляд і матеріальну допомогу від сина, зокрема оплату комунальних послуг, що відповідає природі договору довічного утримання. Він не мав намір передавати квартиру у дар, оскільки для нього це означало б позбавлення житла та ризик залишитися без притулку у старечому вічі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

19. Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 932/8373/21 та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

20. У лютому 2026 року справа № 932/8373/21 надійшла до Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

21. У поданому відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 посилається на те, що позивач на момент укладення договору дарування повністю усвідомлював правову природу та наслідки правочину. Приватний нотаріус повністю дотримався встановленої законом процедури посвідчення договору. Позивач не вказав і не довів жодної конкретної помилки щодо обставин, що мають істотне значення. Позов не містить посилань або конкретних згадок стосовно яких саме істотних обставин позивач зробив помилку. Суди першої та апеляційної інстанцій повною мірою надали належну оцінку тексту договору, наявним доказами та поведінці сторін після 2019 року й дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , житловою площею 28,2 кв. м, загальною площею 43,2 кв. м, що підтверджується копією паспорту позивача та копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №266558493 від 20 липня 2010 року.

23. Разом з позивачем у квартирі за вказаною вище адресою проживає його дружина - ОСОБА_5 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , видане повторно 27 липня 2021 року, актовий запис № 696 від 03 жовтня 2009 року).

24. Позивачу на праві приватної власності належала вказана вище квартира на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ВАТ «Дніпроспецбуд» 27 листопада 2003 року згідно з розпорядження № П-378, зареєстрованим в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «ДМБТІ», дата прийняття рішення про державну реєстрацію від 27 січня 2004 року, реєстраційний номер 4510263.

25. Відповідно до копії свідоцтва про народження, виданого 22 березня 1995 року відділом РАГС виконкому Бабушкінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, відповідач справі - ОСОБА_3 є сином ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

26. Місце проживання відповідача також зареєстроване за адресою: кв.

АДРЕСА_1 , з 10 лютого 2006 року.

27. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2019 року у справі № 200/6440/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: кв. АДРЕСА_1 . Рішення набрало законної сили 11 липня 2019 року

28. 08 серпня 2019 року між ОСОБА_1 (дарувальником) та ОСОБА_3 (обдарованим) було укладено договір дарування квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л. В., зареєстрований за № 1067, відповідно до умов якого позивач безоплатно передав у власність відповідачу квартиру АДРЕСА_1 .

29. За змістом пункту 8 вказаного договору, дарувальник та обдаровуваний у присутності нотаріуса стверджують, зокрема, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки для кожної із сторін.

30. Виходячи зі змісту пункту 10 договору дарування квартири від 08 серпня 2019 року, дарувальник розуміє, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому він не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

31. У вказаному договорі також зазначено, що у зв`язку з хворобою дарувальника, договір дарування за його проханням у присутності нотаріуса посвідчено на дому за адресою: кв.

АДРЕСА_1 .

32. На підставі договору дарування від 08 серпня 2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано 08 серпня 2019 року за ОСОБА_3 .

33. 08 серпня 2019 року ОСОБА_5 подала до Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області заяву про самовільне заволодіння відповідачем документами на квартиру (реєстраційний № 33122), що підтверджується копією талону-повідомлення № 28 від 08 серпня 2019 року.

34. Згідно з висновком Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області за результатами перевірки матеріалу ЖЄО № 33122 від 08 серпня

2019 року, у ході перевірки встановити місце знаходження ОСОБА_3 не виявилось можливим. При вивченні матеріалу встановлено, що ознак кримінального правопорушення не вбачається.

35. На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав копії медичних документів. Згідно з копією висновку № 657 лікарсько-консультативної комісії (ЛКК) КНП «Дніпровський ЦПМСД № 2» ДМР від 16 червня 2021 року, позивачу встановлений діагноз: дисметаболічна полінейропатія кінцівок у вигляді вираженого тетрапарезу з різким порушенням функцій тазових органів за типом нетримання сечі; енцефалопатія складного генезу.

36. З 01 жовтня 2014 року позивачу була встановлена ІІІ група інвалідності безстроково, що підтверджується копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААГ № 006176 від 06 жовтня 2014 року, виданої Кіровською МСЕК м. Дніпропетровська.

37. Відповідно до копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 126179 від 04 червня 2021 року, виданої Міжрайонною Правобережною МСЕК №1 м. Дніпро, позивачу з 02 червня 2021 року встановлено ІІ групу інвалідності безстроково.

38. Також позивачем надано копію виписки з амбулаторної карти від 12 квітня 2021 року, відповідно до якої ОСОБА_1 був під наглядом невролога з 2008 року з приводу судомних нападів; з 2013 року його почали турбувати слабкість і оніміння у нижніх кінцівках, порушення ходи; він пройшов огляд на МСЕК з діагнозом дисметаболічна полінейропатія, був визнаний інвалідом ІІІ групи, останній огляд на МСЕК - 2014 рік; за останні 7 років стан хвороби значно погіршився, наросла слабкість у кінцівках, порушилась мова, турбує порушення функцій тазових органів за типом нетримання сечі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

39. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга до задоволення не підлягає.

40. Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

41. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

42. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

43. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

44. Відповідно до статті 15 ЦКУкраїни кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

45. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

46. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

47. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

48. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

49. Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

50. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

51. Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Саме істотна помилка призводить до укладення правочину, за її відсутності правочин не був би укладений. Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. До обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, не відноситься мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

52. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

53. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

54. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі

№ 6-372цс16 вказав: «Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

55. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування».

56. Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилка під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки.

57. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду

від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц, від 06 жовтня 2021 року

у справі № 447/2297/19, від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19,

від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 15 березня 2023 року

у справі № 288/1366/21, від 15 листопада 2023 року у справі № 308/8309/22 (провадження № 61-11124св23), від 05 листопада 2025 року у справі

№ 638/9300/19 (провадження № 61-6052св25).

58. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

59. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

60. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

61. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, мотивовано виходив з того, що позивач не довів наявності підстав, передбачених частиною першою статті 229 ЦК України, з якими закон пов`язує недійсність правочину, вчиненого під впливом помилки.

62. Судами встановлено, що на час укладення договору дарування 08 серпня 2019 року позивачу була встановлена ІІІ група інвалідності, що підтверджується копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААГ № 006176 від 06 жовтня 2014 року, виданої Кіровською МСЕК м. Дніпропетровська.

63. Звертаючись до суду з позовом, позивач також посилався на медичні документи, датовані 2021 роком (акт огляду невропатолога від 08 квітня

2021 року, довідка МСЕК про встановлення ІІ групи інвалідності від 04 червня 2021 року), які були складені уже після укладення оспорюваного договору (більше ніж через півтора року). Вказані документи не містять ретроспективного висновку про стан здоров`я позивача станом на серпень 2019 року, у них відсутні беззаперечні дані про те, що енцефалопатія складного генезу, зниження когнітивних функцій тощо існували саме в 2019 році і такого ступеню тяжкості, що унеможливлювали правильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину.

64. Договір дарування було укладено у письмовій формі та посвідчено нотаріально. Сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, мали необхідну дієздатність, а їхнє волевиявлення було вільним, що було офіційно встановлено та зафіксовано нотаріусом у момент вчинення правочину. Позивач особисто підписав договір, чим підтвердив, що на момент укладення договору він розумів безоплатність договору, його воля повністю відповідала змісту договору саме як безоплатного дарування. З цим позовом позивач звернувся до суду лише через два роки після укладення договору.

65. Оцінені судами попередніх інстанцій докази не підтверджують того, що вік позивача та стан його здоров`я могли об`єктивно вплинути на його волевиявлення під час укладення оспорюваного правочину.

66. Суди не встановили, що відповідач чинить позивачу перешкоди у можливості користування спірною квартирою. Несплата позивачем комунальних послуг також не є підставою для задоволення заявлених позовних вимог.

67. Встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема не довів, що на час укладення оспорюваного договору дарування замість цього договору він мав укласти договір довічного утримання, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним.

68. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів касаційної скарги по суті спору та їх відображення в оскаржених рішенні суду першої інстанції та постанові апеляційного суду (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, судами сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій.

69. Колегія суддів, надаючи оцінку судовим рішенням на предмет їх законності у межах доводів касаційної скарги, погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції. За встановлених у цій справі обставин суди правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

70. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

71. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

72. Висновки суду апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.

73. Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, враховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі

№ 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)).

74. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

75. З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів попередніх інстанцій.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Губа Валерія Валеріївна, залишити без задоволення.

2. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович