УХВАЛА

04 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 552/672/23

провадження № 61-4595св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Мирком Романом Олексійовичем, на постанову Полтавського апеляційного суду від 03 березня 2025 рокуу складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Дряниці Ю. В., Обідіної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Вердикт Капітал» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 13 травня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансових послуг № 488 «Стандартний», відповідно до умов якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти у розмірі 4 800 грн, а позичальник зобов`язався повернути використану суму у строк 15 днів з моменту отримання кредиту та сплатити відсотки за користування кредитними коштами на умовах, визначених договором кредиту. Кредитний договір укладено в електронній формі.

01 грудня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 1-12, відповідно до якого ТОВ «Служба миттєвого кредитування» відступило на користь ТОВ «Вердикт капітал» право грошової вимоги до боржників за договорами кредиту, у тому числі, за договором про надання фінансових послуг № 488 «Стандартний» від 13 травня 2021 року, укладений між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_2 . Відповідач умови договору належно не виконував.

Загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з позичальника станом на день звернення до суду, становить 57 834,72 грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 4 800 грн., заборгованість за процентами 28 368 грн, заборгованість за простроченими процентами - 24 666,72 грн.

Ураховуючи наведене, ТОВ «Вердикт Капітал» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь вказаний розмір кредитної заборгованості.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 19 березня 2024 року у складі судді Мельничук О. К. позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» суму боргу за договором про надання фінансових послуг від 13 травня 2021 року № 488 у розмірі 6 240 грн, з яких: заборгованість за кредитом (тілом кредиту) - 4 800 грн, заборгованість за процентами - 1 440 грн.

Вирішено питання стягнення судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що між сторонами укладено кредитний договір в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, кредитор свої зобов`язання виконав. Відповідача порушив умови договору з повернення кредиту у строки, розміри та у валюті, визначеними договором. При цьому, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування або у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно частини другої статті 1050 ЦК України.

Крім того, сторонами при укладенні кредитного договору в анкеті-заяві, який є додатком до договору, було погоджено розмір відсотків, який за їх домовленістю (згідно з додатком № 1) не мав перевищувати суму 1 440 грн за весь період кредитування, а тому позов задоволено частково.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 03 березня 2025 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» задоволено.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 березня 2024 року в частині відмови у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за кредитним договором скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» заборгованість за процентами за договором про надання фінансових послуг № 488 «Стандартний» у розмірі 51 594,72 грн.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 березня

2024 року залишено без змін.

Вирішено питання стягнення судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що укладення договору про надання фінансових послуг № 488 «Стандартний» узгоджується зі статтями 6, 627 ЦК України та статтями 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», відтак сторони погодили умови надання послуг, зокрема, строк кредитування, плату за кредит, порядок погашення кредиту, відповідальність сторін договору.

Разом з тим, стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість по процентами за користування кредитом у розмірі 1 440 грн, суд першої інстанції не звернув уваги, що такі проценти нараховані протягом орієнтовного строку повернення кредиту, що становить 15 календарних днів з моменту отримання кредиту та відповідно до пункту 1.4.2. договору у разі, якщо сума кредиту лишається неповернутою після орієнтовного строку повернення кредиту, проценти підлягають обов`язковій сплаті кожні 15 днів у сумі, нарахованій за фактичний строк користування кредитом, граничний строк якого згідно з пунктом 1.9. договору становить 1 рік.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2025 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Мирко Р. О., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, дослідив надані сторонами докази, застосувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, вказавши, що кредитор позбавлений можливості стягувати відсотки за користування кредитними коштами поза межами строку кредитування. Посилається на відповідну практику Великої Палати Верховного Суду.

При цьому, суд правильно встановив, що кредит видавався на 15 днів. Суд апеляційної інстанції безпідставно стягнув з ОСОБА_1 відсотки, помилково вказавши, що 15 днів було орієнтовною датою кредитування, оскільки сторони у додатку № 1 до кредитного договору погодили, що сума відсотків не може перевищувати 1 440 грн за весь час кредитування.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2025 року ТОВ «Дебт Форс» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи є безпідставними, не спростовують правильності вирішення судом апеляційної інстанції спору, який правильно встановив обставини справи та надав оцінку доказам, а заявник, спростовуючи розмір нарахованих відсотків, свого контррозрахунку не надав, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2025 року, після усунення недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження у цій малозначній справі на підставі підпунктів а) в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

29 травня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Мотиви передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши правові висновки судів попередніх інстанцій, доводи і вимоги касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Судами було встановлено, що 13 травня 2021 року між ТзОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання фінансових послуг № 488 «Стандартний», відповідно до умов якого, відповідач отримав кредит без конкретної споживчої мети на суму 4 800 грн на умовах строковості, зворотності та платності.

Вказаний кредитний договір укладений в електронній формівідповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію» та статті 1055 ЦК України, підписаний відповідачем ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором шляхом введення коду підтвердження, що відповідачем по справі не заперечувалось.

01 грудня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 1-12, відповідно до якого ТОВ «Служба миттєвого кредитування» відступило на користь ТОВ «Вердикт капітал» право грошової вимоги до боржників за договорами кредиту, у тому числі за договором про надання фінансових послуг № 488 «Стандартний» від 13 травня 2021 року, укладений між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1

09 березня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Кампсіс Фінанс» згідно договору № 09-03/23 про відступлення прав вимоги від 09 березня 2023 року право грошової вимоги до боржника за кредитним договором № 488, при цьому, ТОВ «Кампсіс Фінанс» набуло статусу кредитора по відношенню до боржника ОСОБА_1 , що підтверджується реєстром боржників, який є додатком № 1 до договору.

08 травня 2023 року між ТОВ «Кампсіс Фінанс» та ТОВ «Дебт Форс» укладено договір № 08-05/23 про відступлення прав вимоги від 08 травня 2023 року, відповідно до якого ТОВ «Кампсіс Фінанс» відступило ТОВ «Дебт Форс», а ТОВ «Дебт Форс» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, у тому числі за договором кредиту № 488, при цьому ТОВ «Дебт Форс» набуло статусу кредитора по відношенню до боржника.

Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, станом на 18 січня 2023 року загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Вердикт Капітал», правонаступником якого є ТОВ «Дебт Форс», становить 27 834,72 грн, з яких: 1 800 грн - заборгованість по основній сумі кредиту, 28 368 грн - заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги, 24 666,72 грн - нараховані проценти за кредитним договором.

Скасувавши рішення першої інстанції в частині стягнення з боржника процентів за кредитним договором, суд апеляційної інстанції стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дебт Форс» заборгованість за процентами за договором про надання фінансових послуг № 488 «Стандартний» у розмірі 51 594,72 грн. Рішення районного суду в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 4 800 грн залишив без змін.

Звертаючись до суду з касаційною скаргою, ОСОБА_1 погоджується зі стягненням з нього тіла кредиту, але, зокрема, вказує на надмірний розмір нарахованих кредитором відсотків у порівнянні з розміром кредиту, який відповідає статті 625 ЦК України, і може бути зменшений або з урахуванням в Україні воєнного стану списаний кредитодавцем.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 (провадження 61-92св24), предметом розгляду якої були подібні правовідносини, дійшов, зокрема, таких висновків:

«Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.

Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту…

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Під час розгляду справи суд апеляційної інстанції не спростував доводів ОСОБА_3 щодо несправедливих умов нарахування розміру відсотків за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення, зазначивши лише про те, що позичальник із позовом про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не звертався. При цьому відсутність такого позову не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у цій справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усупереч вимогами частини першої статті 382 ЦПК України щодо зазначення мотивів відхилення аргументів відповідача про непропорційно велику суму компенсації, апеляційний суд на ці аргументи заявника не відповів, на зазначив, чи відповідає заявлений до стягнення розмір боргу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.».

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не може погодитися з такими висновками колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду і вважає за необхідне відступити від такого висновку.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Стаття 215 ЦК України виокремлює два випадка недійсності правочинів: оспорюваний та нікчемний правочин.

Так, відповідно до наведеної норми права підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (на яку, в контексті несправедливих умов правочину послалася колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду) визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Аналізуючи вказані норми права, можна дійти висновку про те, що для визнання несправедливими певних умов правочину зі споживачем, він повинен звернутися до суду з відповідними позовними вимогами, наприклад, про кабальні (завідомо невигідні, несправедливі) умови договору тощо. Наведеними вище правовими нормами не встановлено можливість суду вважати такі умови нікчемними.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді. Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Статтею 13 ЦПК України встановлено принцип диспозитивності цивільного судочинства, а саме, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що суд не в праві давати оцінку справедливості тим чи іншим умовам кредитного договору та змінювати на цій підставі розмір нарахованих процентів без заявлення відповідних позовних вимог стороною договору, інакше порушується загальна засада цивільного законодавства - принцип свободи договору, передбачений пунктом 3 частина першої статті 3, статтею 627 ЦК України.

За загальним правилом, договір як універсальний регулятор приватних відносин, є підставою для встановлення (зміни чи припинення) приватних прав і обов`язків та інших наслідків саме для його сторін.

Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема єдністю судової практики (пункт 4).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

При передачі справи на розгляд об`єднаної палати колегія суддів виходить також із того, що відповідно до статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а також вирішення проблем правозастосування забезпечують наряду з Великою Палатою Верховного Суду, також й усі касаційні суди Верховного Суду (див.: ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2022 року у справі № 201/2485/17, провадження № 14-94цс22).

При цьому справи вказаної категорії (мікрокредити в електронній формі), як правило, у силу імперативних вимог процесуального закону Верховним Судом визнаються малозначними і для судів попередніх інстанцій відсутні правові висновки суду касаційної інстанції. А таких справ у судах держави велика кількість і судова практика, на жаль, є не сталою й стабільною.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

З урахуванням наведеного та положень статей 402-404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу № 552/672/23за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк