КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3771/2026 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

секретар судового засідання: Янчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Лапоши Дмитра Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2025 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Остерська квартирно-експлуатаційна частина, Міністерство оборони України про встановлення факту вилучення службового житла,

ВСТАНОВИВ:

01.09.2025 року до суду першої інстанції надійшла вказана заява через систему Електронний суд.

У вимогах заяви заявник просив встановити факт вилучення у ОСОБА_1 службового жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 , - що перебувала у віданні Остерської квартирно-експлуатаційної частини (району) та належала до житлового фонду Міністерства оборони України, та подальше оформлення права користування (права власності) на вказане житло іншою особою.

Так як в заяві не було вказано мету встановлення зазначеного факту, ухвалою суду першої інстанції від 05.09.2025 року заявнику було надано час на усунення недоліків заяви.

В заяві, яка 06.10.2025 року була подана через систему Електронний суд, представник заявника вказав, що встановлення судом факту вилучення службового житла та його подальшої передачі іншій особі має для ОСОБА_1 , як для військовослужбовця, пряме юридичне значення, оскільки без цього неможливо реалізувати, захистити та відновити його житлові права. Внаслідок встановлення цього юридичного факту:

1) можуть бути відновлені майнові права, пов`язані з правом на отримання житла від держави як особи, яка продовжує перебувати на квартирному обліку з 2000 року;

2) припиняється правова невизначеність, яка створює пряму перешкоду для отримання житла за новим місцем служби. Як зазначено в описовій частині, Комісія з контролю за забезпеченням військовослужбовців житлом не погодила надання ОСОБА_1 службової квартири у м. Бровари саме через неврегульованість питання щодо здачі попереднього житла в смт. Десна. Таким чином, встановлення судом цього факту безпосередньо вплине на його право на поліпшення житлових умов.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2025 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, адвокат Лапоша Д.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що помилковим є висновки суду першої інстанції, що виникнення у заявника права на отримання іншого службового житлового приміщення передбачає спір, який має бути розглянутий в порядку позовного провадження за участю власника житла (яке як зазначає заявник, у нього було вилучено) та відповідно власника службового житла - Міністерства оборони України, яке вирішує питання забезпечення військовослужбовців службовим житловим приміщенням та надає згоду на його приватизацію.

Вважає такі висновки суду першої інстанції є передчасними та не відповідають обставинам справи, оскільки для порушеного права необхідно вчинення суб`єктом владних повноважень дій або бездіяльності, що передбачає настання негативних наслідків для заявника.

Наголошував на тому, що між ОСОБА_1 (заявником), Остерською квартирно-експлуатаційною частиною (району) та Міністерством оборони України не може бути спору про право на вилучення у ОСОБА_1 службового жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 , - що перебувала у віданні Остерської квартирно-експлуатаційної частини (району) та належала до житлового фонду Міністерства оборони України, оскільки вказане житло знаходиться у третьої особи на законних підставах.

Встановлення даного факту необхідне для вирішення питання поліпшення житлових умов, оскільки у заявника не має іншого способу надати до житлової комісії Міністерства оборони України документи, що підтверджують факт, що він не скористався своїм правом на отримання службового житлового приміщення, при поданні документів вказано на недостатність та неповність подання, оскільки відсутній підтверджений факт передачі житлового приміщення службового жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту вилучення службового житла, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що заявник звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження згідно норм ЦПК України, в якій просив суд встановити факт вилучення службової квартири та встановлення даного факту йому необхідне для вирішення питання поліпшення житлових умов, оскільки заявнику не було погоджено надання квартири в м.Бровари. Тобто встановлення вказаного факту безпосередньо пов`язано з виникненням у заявника права на отримання іншого службового житлового приміщення, а тому саме виникнення такого права передбачає спір, який має бути розглянутий в порядку позовного провадження за участю власника житла (яке як зазначає заявник, у нього було вилучено) та відповідно власника службового житла - Міністерства оборони України, яке вирішує питання забезпечення військовослужбовців службовим житловим приміщенням та надає згоду на його приватизацію.

Тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що в даному випадку вбачається спір про право, що свою чергу виключає розгляд вказаної заяви в порядку окремого провадження.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частині першій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним.

Відповідно до статті 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення обов`язково зазначається мета встановлення такого факту та причина неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт.

Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану, при цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення вбачається спір про право.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 травня 2022 року у справі № 443/398/15-ц (провадження № 61-15275св21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

З матеріалів справи вбачається, що у своїй заяві ОСОБА_1 просив суд встановити факт вилучення у ОСОБА_1 службового житла приміщення - квартири АДРЕСА_1 , що перебувала у віданні Остерської квартирно-експлуатаційної частини (району) та належала до житлового фонду Міністерства оборони України, та подальше оформлення права користування (права власності) на вказане житло іншою особою.

У постанові Верховний Суд від 21 березня 2024 року в справі №2о-30/2009 зазначив, що встановлення факту належності на праві власності нерухомого майна в порядку окремого провадження не допускається, оскільки вимога про визнання права власності завжди свідчить про існування спору про право.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ця заява не може бути розглянута судом в порядку окремого провадження, оскільки фактично заявник просить визнати право власності на нерухоме майно (квартиру), тому розглядати таку вимогу слід у порядку позовного провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що між ОСОБА_1 та Остерською квартирно-експлуатаційною частиною та Міністерством оборони України не може бути спору про право на вилучення у ОСОБА_1 службового жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 , що перебувала у віданні Остерської квартирно-експлуатаційної частини (району) та належала до житлового фонду Міністерства оборони України, оскільки вказане житло знаходиться у третьої особи на законних підставах, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки такі доводи апелянта не свідчать про відсутність можливості виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок встановлення факту належності нерухомого майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що встановлення даного факту необхідне для вирішення питання поліпшення житлових умов, оскільки у заявника не має іншого способу надати до житлової комісії Міністерства оборони України документи, що підтверджують факт, що він не скористався своїм правом на отримання службового житлового приміщення, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки ці твердження не свідчать, що встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право, який пов`язаний з недоведенням наявності суб`єктивного права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених в ухвалі, не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, ухвала суду ухвалена з додержанням норм процесуального права, і не може бути скасована з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Лапоши Дмитра Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «09» лютого 2026 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко