ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 128/613/22

провадження № 61-13225св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача Литвиненко І. В.,

суддів Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Приватне підприємство «Матієць»,

третя особа - приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Марунько Ольга Григорівна,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 16 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Медвецького С. К., Оніщука В. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного підприємства «Матієць», третя особа, - приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Марунько Ольга Григорівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування запису про реєстрацію речового права, припинення права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст вимог

В квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 21 вересня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 , від імені якого діяв представник - ОСОБА_3 на підставі довіреності, і ОСОБА_2 , щодо земельної ділянки площею 0,5 га, кадастровий номер :01:004:0716, яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на вказану земельну ділянку від 21 вересня 2018 року;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію за Приватним підприємством «Матієць» (далі - ПП «Матієць») права власності на земельну ділянку від 27 липня 2019 року;

- припинити право власності ПП «Матієць» на земельну ділянку;

- витребувати у ПП «Матієць» земельну ділянку площею 0,5 га, кадастровий номер :01:004:0716.

В обґрунтування вимог вказував, що 02 лютого 2010 року на його ім`я видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,5 га, кадастровий номер :01:004:0716, що розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, за межами населеного пункту.

29 березня 2021 року йому стало відомо, що його земельну ділянку відчужено без його відома та участі. В ході з`ясування обставин, за яких було відчужено його майно, він дізнався про існування довіреності, виданої нібито від його імені на право користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою, укладати всі дозволені законом правочини з управління та розпорядження вказаним майном.

23 квітня 2021 року він звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою, і працівники правоохоронних органів внесли до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості від 05 травня 2021 року № 0000554 за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 358, частиною четвертою статті 190 КК України.

Під час розслідування кримінального провадження встановлено, що від його імені видано довіреність від 27 серпня 2018 року № 503, посвідчену приватним нотаріусом Демидівського районного нотаріального округу Рівненської області Котюбіним І. Ф., якою ОСОБА_1 уповноважує ОСОБА_3 користуватись та розпоряджатися указаною земельною ділянкою; укладати всі дозволені законом правочини з управління та розпорядження указаним майном.

Відповідно до експертизи від 18 листопада 2021 року підпис та рукописний текст у довіреності виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Крім того, про факт підроблення довіреності свідчить те, що довіреність укладена на підставі паспорта позивача серії НОМЕР_1 , виданого 16 серпня 1997 року, однак на момент видачі довіреності нотаріусом він користувався паспортом громадянина України у формі

ІD-карти № НОМЕР_2 , виданим 29 травня 2017 року.

Зазначав, що на підставі підробленої довіреності його земельну ділянку продано ОСОБА_2 за 60 000 дол. США, згідно з договором купівлі-продажу від 21 вересня 2018 року, укладеним між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 . Крім того, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на цей час його земельна ділянка перебувала у власності ПП «Матієць».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Вінницький районний суд Вінницької області рішенням від 27 січня 2023 року позов задовольнив частково.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21 вересня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 , від імені якого діяв представник - ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Демидівського районного нотаріального округу Рівненської області Котюбіним І. Ф. 27 серпня 2018 року за реєстраційним № 503, і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Марунько О. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 1405, щодо земельної ділянки площею 0,5 га, кадастровий номер :01:004:0716, яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Витребував від ПП «Матієць» земельну ділянку площею 0,5 га, кадастровий номер :01:004:0716, яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, на користь ОСОБА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що земельна ділянка відчужена ОСОБА_3 від імені позивача на підставі нікчемної довіреності, тобто за відсутності волевиявлення ОСОБА_1 , та вибула з володіння позивача поза його волею, а тому відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України договір купівлі-продажу від 21 вересня 2018 року є недійсним.

Оскільки в подальшому земельна ділянка відчужена ОСОБА_2 третій особі, а саме ПП «Матієць», та між ОСОБА_1 та ПП «Матієць» не існує жодних договірних відносин, суд керувався нормами частини третьої статті 388 ЦК України.

Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Отже, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Тому позовні вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення права власності за ПП «Матієць» на цю земельну ділянку не є ефективним способом захисту порушених прав позивача.

Вінницький апеляційний суд постановою від 16 травня 2023 року апеляційну скаргу ПП «Матієць» задовольнив.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27 січня 2023 року в частині задоволених позовних вимог скасував та ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення суду залишив без змін.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про недійсність договору купівлі-продажу, який був укладений між ОСОБА_3 (продавцем) і ОСОБА_2 (покупцем), прийняв рішення про права, свободи, інтереси особи ОСОБА_3 , який не був залучений до участі у справі, що є обов`язковою підставою для його скасування.

Крім цього, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відбулася зміна цільового призначення земельної ділянки, яка на цей час призначена для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Верховний Суд постановою від 31 липня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 16 травня 2023 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційний суд зазначив, що у постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 664/1893/17 сформульовано висновок про те, що у справі за позовом сторони, від імені якої договір (додаткову угоду) вчиняв представник, про визнання недійсним договору (додаткової угоди), належним відповідачем є інша сторона оспорюваного договору (додаткової угоди), а не представник.

Отже, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову з підстав незалучення до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_3 і, як наслідок, не переглянув рішення суду першої інстанції по суті.

Вінницький апеляційний суд постановою від 16 вересня 2024 року апеляційну скаргу ПП «Матієць» задовольнив.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27 січня 2023 року скасував.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Суд апеляційної інстанції мотивував постанову тим, що ОСОБА_1 , заявляючи вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав відсутності волевиявлення, не заявляв вимог про визнання довіреності, як оспорюваного правочину, недійсним і не надав на підтвердження обставин відсутності волевиявлення відповідні належні, допустимі, достовірні і достатні докази, а обставини підробки довіреності, на які він посилається як на підставу визнання договору купівлі-продажу недійсним, не встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали чинності, а тому не може бути обставиною, що не потребує доведення в рамках цієї справи. Відповідні докази у матеріалах справи відсутні.

Видана позивачем на ім`я ОСОБА_4 довіреність в силу статті 204 ЦК є правомірним оспорюваним правочином, вимоги щодо визнання судом недійсності якої позивач не заявляв.

Оскільки вимог про визнання довіреності недійсною Токан С. В. не заявляв, підстави вважати її нікчемною (недійсною) за законом відсутні, презумпція правомірності виданої позивачем на ім`я ОСОБА_4 довіреності, як правочину, у цій справі не спростована.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що висновок експертизи, яка не є судовою експертизою у цій справі, а була проведена в рамках кримінальної справи, вирок у якій не ухвалено, не є достовірним і беззаперечним доказом в підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги

У вересні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Вінницького апеляційного суду від 16 вересня 2024 року, в якій просить оскаржене судове рішення скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17, від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц, від 05 серпня 2021 року у справах № 520/14568/19 та № 138/1523/19, від 11 травня 2021 року у справі № 759/15857/16.

Відповідач, заперечуючи щодо висновку експерта не скористався правом на звернення з клопотанням про призначення відповідної експертизи у цій справі або про виклик судового експерта, а тому не спростував подані позивачем докази.

Окремого визнання вказаної довіреності від 27 серпня 2018 року недійсною чи нікчемною спірні правовідносини не потребують.

Визнання договору купівлі-продажу від 21 вересня 2018 року та витребування спірної земельної ділянки є ефективним способом захисту прав позивача.

Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходив

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 10 жовтня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Вінницького районного суду Вінницької області.

21 жовтня 2024 року цивільна справа № 128/613/22 надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 20 січня 2026 року призначив справу до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

ОСОБА_1 на праві власності належала земельна ділянка площею 0,5 га, кадастровий номер :01:004:0716, яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, за межами населеного пункту, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку від 27 січня 2010 року серії ЯИ № 591513.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки (з розстроченням платежу) від 21 вересня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Марунько О. Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 1405, ОСОБА_1 (продавець), від імені якого на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Демидівського районного нотаріального округу Рівненської області Котюбіним І. Ф. 27 серпня 2018 року за реєстровим номером 503, діяв представник ОСОБА_3 , і ОСОБА_2 (покупець) уклали договір, за яким продавець передає (продає), а покупець приймає (купує) у власність земельну ділянку площею 0,5 га, яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, та виплачує за неї обговорену суму коштів, а саме 1 683 711 грн, що еквівалентно 60 000 дол. США.

Згідно з копією довіреності від 27 серпня 2018 року, посвідченої приватним нотаріусом Демидівського районного нотаріального округу Рівненської області Котюбіним І. Ф. та зареєстрованої в реєстрі за № 503, ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 16 серпня 1997 року Піщанським РВ УМВС України у Вінницькій області, уповноважив ОСОБА_3 користуватися та розпоряджатися належним йому нерухомим майном - земельною ділянкою площею 0,5 га, кадастровий номер :01:004:0716, що належить йому на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 594513; укладати всі дозволені законом правочини з управління та розпорядження вказаним майном: продавати, купувати, обмінювати, заставляти, здавати в оренду або в іпотеку, оформляти та реєструвати на його ім`я і одержувати при цьому всі необхідні документи на це майно; проводити всі необхідні розрахунки за укладеними правочинами та сплачувати за нього державне мито. Вказана довіреність видана на три роки і дійсна до 26 серпня 2021 року.

Відповідно до копії інформаційної довідки від 04 листопада 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ПП «Матієць» на підставі рішення від 24 липня 2019 року № 4, договору купівлі-продажу земельної ділянки з розстроченням платежу від 21 вересня 2018 року № 1405, акта приймання-передачі земельної ділянки від 25 липня 2019 року є власником земельної ділянки площею 0,5 га, яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області; попереднім власником вказаної земельної ділянки зазначена ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 вересня 2018 року № 1405; рішення органу місцевого самоврядування - Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, про затвердження проєкта землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється, від 04 квітня 2019 року № 75, дата державної реєстрації права власності 21 вересня 2018 року.

Згідно з копією інформаційної довідки від 06 лютого 2022 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ПП «Матієць» на підставі рішення від 24 липня 2019 року № 4, договору купівлі-продажу земельної ділянки з розстроченням платежу від 21 вересня 2018 року № 1405 ПП «Матієць» є власником земельної ділянки площею 0,5 га.

За змістом копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 05 травня 2021 року зареєстровано кримінальне провадження № 0000554 за частиною четвертою статті 190 КК України, за таких обставин: 21 вересня 2018 року невідомі особи шахрайським шляхом заволоділи земельною ділянкою площею 0,5 га, кадастровий номер :01:004:0716, що розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, яка належала ОСОБА_1 , чим спричинили останньому матеріального збитку.

Відповідно до копії висновку експертів Вінницького відділення КНДІСЕ від 18 листопада 2021 року № 7702/7703/7704/21-21 за результатами проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 0000554, підпис після друкованого тексту «Підпис» у Довіреності, зареєстрованої в реєстрі за № 503 від 27 серпня 2018 року (знаходиться на 100 аркуші 1 тому даного кримінального провадження), - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів. Підпис після друкованого тексту «Підпис» у Довіреності, зареєстрованої в реєстрі за № 503 від 27 серпня 2018 року (знаходиться на 100 аркуші 1 тому даного кримінального провадження), - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Рукописний текст після друкованого тексту «Підпис» у Довіреності, зареєстрованої в реєстрі за № 503 від 27 серпня 2018 року (знаходиться на 100 аркуші 1 тому даного кримінального провадження), - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (т. 1 а. с. 43-47).

Згідно з копією паспорта громадянина України № НОМЕР_2 , 29 травня 2017 року ОСОБА_1 видано паспорт у вигляді ID-карти.

Відповідно до листа Шаргородського відділу УДМС України у Вінницькій області від 16 листопада 2021 року ОСОБА_1 29 травня 2017 року документований паспортом громадянина України у формі ID-карти № НОМЕР_2 , виданим Шаргородським РС УДМС України у Вінницькій області (0540), у зв`язку з непридатністю до користування паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 16 липня 1997 року Піщанським РВ УМВС України у Вінницькій області.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , заявляючи вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав відсутності волевиявлення, не заявляв вимог про визнання довіреності, як оспорюваного правочину, недійсним і не надав на підтвердження обставин відсутності волевиявлення відповідні належні, допустимі, достовірні і достатні докази, а обставини підробки довіреності, на які він посилається як на підставу визнання договору купівлі-продажу недійсним, не встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали чинності, а тому не може бути обставиною, що не потребує доведення в рамках цієї справи. Відповідні докази у матеріалах справи відсутні.

Крім того, висновок експертизи, яка не є судовою експертизою у цій справі, а була проведена в рамках кримінальної справи, вирок у якій не ухвалено, не є достовірним і беззаперечним доказом в підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги.

Колегія суддів не погоджується з висновком апеляційного суду з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.

Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких настають на підставі закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), яка (які) його вчинили.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто необхідно відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України.

Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Зазначений правовий висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19.

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, у тому числі вільне волевиявлення учасника правочину.

У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У частині першій статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із статтею 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.

Згідно із частинами першою, третьою статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У частині першій статті 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

У статті 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року в справі № 360/1742/18 (провадження № 61-16849св19).

За своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року в справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19)).

Згідно з частиною першою статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 12 лютого 2014 року в справі № 6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником у його інтересах правочин.

У цій справі позивач зазначав, що довіреність, на підставі якої ОСОБА_3 від його імені уклав із ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки, він не видавав.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до копії висновку експертів Вінницького відділення КНДІСЕ від 18 листопада 2021 року № 7702/7703/7704/21-21 за результатами проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 0000554, підпис після друкованого тексту «Підпис» у Довіреності, зареєстрованої в реєстрі за № 503 від 27 серпня 2018 року (знаходиться на 100 аркуші 1 тому даного кримінального провадження), - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів. Підпис після друкованого тексту «Підпис» у Довіреності, зареєстрованої в реєстрі за № 503 від 27 серпня 2018 року (знаходиться на 100 аркуші 1 тому даного кримінального провадження), - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Рукописний текст після друкованого тексту «Підпис» у Довіреності, зареєстрованої в реєстрі за № 503 від 27 серпня 2018 року (знаходиться на 100 аркуші 1 тому даного кримінального провадження), - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (т. 1 а. с. 43-47).

У постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц та від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 зроблено висновок, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 вказано, що висновок експерта у кримінальному провадженні є допустимим доказом у цивільній справі, якщо містить інформацію щодо предмета доказування, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.

Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18 зазначив, що у випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, сторона не позбавлена можливості заявити клопотання про призначення експертизи, виклавши у клопотанні підстави незгоди з цим висновком та зазначивши вимоги до повторної експертизи.

У постанові Верховного Суду від 03 липня 2024 року у справі № 465/2710/20 вказано, що висновок експерта, підготовлений в межах кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, може бути визнаний доказом у цивільній справі, якщо експертиза, проведена у кримінальному провадженні, містила інформацію щодо предмета доказування у цивільній справі, навіть незважаючи на те, що на момент розгляду цієї справи вирок у кримінальному провадженні не ухвалено.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань (частини перша, друга статті 102 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції відповідно до статті 89 ЦПК України оцінив як доказ висновки, підготовлені атестованими судовими експертами у кримінальному провадженні.

Зі змісту висновків експертів встановлено, що експерти були обізнані про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Водночас висновок експертів Вінницького відділення КНДІСЕ від 18 листопада 2021 року був долучений до матеріалів цієї цивільної справи, з ним мали можливість ознайомитись усі її учасники, відтак у відповідачів не було об`єктивних перешкод у можливості як оспорити цей висновок, так і надати власні докази щодо його спростування, у тому числі і шляхом призначення за встановленою процесуальним законом процедурою іншої відповідної експертизи у межах цієї цивільної справи.

Отже, суд першої інстанції в цій справі на підставі належно оцінених доказів встановив, що ОСОБА_1 не наділяв ОСОБА_3 повноваженнями щодо відчуження належного йому на праві власності майна, що підтверджується висновком експертів Вінницького відділення КНДІСЕ від 18 листопада 2021 року № 7702/7703/7704/21-21, яким встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 в довіреності від 27 серпня 2018 року виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Однак, апеляційний суд не врахував судову практику Верховного Суду та дійшов помилкового висновку про те, що зазначений висновок експертів не є достовірним і беззаперечним доказом того, що ОСОБА_1 не наділяв ОСОБА_3 повноваженнями щодо відчуження належної йому земельної ділянки.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано виснував про відсутність доказів волевиявлення ОСОБА_1 на вчинення правочину, оскільки договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки вчинено від імені позивача особою, яка не мала повноважень на вчинення таких дій.

Отже суд першої інстанції, встановивши, що за договором купівлі-продажу від 21 вересня 2018 року земельна ділянка відчужена від імені позивача на підставі довіреності від 27 серпня 2018 року, якою ОСОБА_1 не наділяв ОСОБА_3 повноваженнями щодо відчуження належного йому на праві власності майна, тобто за відсутності волевиявлення позивача на відчуження земельної ділянки, а тому вибула з володіння поза волею власника, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним на підставі частини першої статті 215 ЦК України.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

У частині першій статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

У ЦК України передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Такі ж права має законний володілець майна.

У ЦК України передбачено серед способів захисту порушених прав віндикацію та реституцію.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до статті 388 ЦК України витребування майна власником від добросовісного набувача можливе за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке надалі було відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їх волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 369/8410/20 та від 18 вересня 2024 року у справі № 2-6470/11.

Задовольняючи вимогу витребування спірної земельної ділянки у ПП «Матієць» на користь ОСОБА_1 , суд першої інстанції, встановивши порушення права власності ОСОБА_1 як власника земельної ділянки внаслідок укладення щодо неї договору купівлі-продажу без відома та волевиявлення позивача як власника майна на таке відчуження, внаслідок чого набувачем за договором ОСОБА_2 земельна ділянка в подальшому відчужена ПП «Матієць», з яким у ОСОБА_1 відсутні будь-які договірні відносини, дійшов правильного висновку про витребування земельної ділянки на користь позивача. При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на вказану земельну ділянку, припинення права власності ПП «Матієць» на земельну ділянку, у зв`язку з неефективним способом захисту прав позивача.

Колегія суддів наголошує, що справа в касаційному порядку переглядається за касаційною скаргою ОСОБА_1 . При цьому, в ході розгляду справи ПП «Матієць» не зазначало доводів щодо втручання у право на мирне володіння майном.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону

Враховуючи, щосуд апеляційної інстанції скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, яке відповідало вимогам закону, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Виходячи із положень статей 133, 141 ЦПК України суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з того, що колегія суддів дійшла висновку про залишення в силі рішення суду першої інстанції, судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції у розмірі 53 589,60 грн, необхідно стягнути з відповідачів.

Разом з тим, у позовній заяви ОСОБА_1 просив стягнути витрати на правничу допомогу.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Проте, позивач не надав суду договір про надання правничої допомоги укладений між адвокатом та ОСОБА_1 та доказів щодо виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тому відсутні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу на користь позивача.

Керуючись статтями 141, 400, 406, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 16 вересня 2024 року скасувати.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27 січня 2023 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 та Приватного підприємства «Матієць» на користь ОСОБА_1 по 26 794 (двадцять шість тисяч сімсот дев`яносто чотири) гривні 80 копійок з кожного у відшкодування судових витрат пов`язаних з переглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Литвиненко

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

Є. В. Петров

В. В. Пророк