КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 753/7454/25 Апеляційне провадження № 22-ц/824/5119/2026Головуючий у суді першої інстанції - Заставенко М.О. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Цалко Д.М.,

за участю:

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юнда Наталія Петрівна, про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, виключення майна зі спадкової маси, визнання права власності на частину майна,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в якій просила:

- встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 , а саме з 08.01.2004 по 20.11.2024;

- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованої на ім`я ОСОБА_5 та в порядку поділу цього майна визнати за ОСОБА_1 право власності на частку вказаної квартири, виключивши це майно зі спадкової маси в спадковій справі після померлого ОСОБА_5 .

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що позивачка зі ОСОБА_5 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу більше двадцяти років. Вони познайомилися на відпочинку в кінці 2003 року, знайомство переросло у дружні стосунки, а згодом у сімейні відносини. На момент знайомства ні позивачка, ні покійний ОСОБА_5 , у іншому шлюбі не перебували.

Спочатку ОСОБА_1 та ОСОБА_5 знімали різне житло, а з 2011 року орендували квартиру АДРЕСА_2 , в якій проживали разом більше десяти років, купували в квартиру меблі, домашнє начиння, разом сплачували за утримання квартири та її ремонт, надавали один одному допомогу, займалися лікуванням, разом відпочивали та подорожували.

21.10.2023 за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_5 купили квартиру, яку орендували більше десяти років, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира оформлена в рівних частках.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі на 1/2 частину вищевказаної квартири.

Із заявами про прийняття спадщини після померлого звернулися спадкоємці першої черги - діти померлого: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Разом з тим, позивачка зазначала, що 1/2 частину квартири, яка зареєстрована на ім`я ОСОБА_5 , необхідно визнати спільним майном подружжя, та виключити із спадкової маси, при цьому відступити від рівності часток у спільному майні подружжя.

Так, ОСОБА_5 був тяжко хворим, у 2006 році йому було діагностовано комбіновану аортальну ваду з перевагою стенозу 1Уст. У листопаді 2009 протезовано аортальний клапан, проведено пластику мітрального і трикуспідального клапанів, аортокоронарне шунтування. Чоловік постійно був на кардіопрепаратах. У 2018 році переніс тяжку пневмонію з ускладненням. У жовтні 2023 перебував на стаціонарному лікуванні в Київській клінічній лікарні на залізничному транспорті № 3. З 07.10.2024 по 12.11.2024 був госпіталізований в Київську клінічну лікарню на залізничному транспорті № 2 в кардіологічне відділення. Всі кошти, які заробляв чоловік, а також частина коштів позивача, витрачалися на його дороговартісне лікування, і решта грошей позивачки збиралися на купівлю квартири.

За вказаних обставин, позивачка вважає, що її частка в купівлі квартири є основною. Позивачка претендує на 1/2 частину квартири, яка належала її чоловіку ОСОБА_5 на тій підставі, що основні кошти на придбання квартири були зібрані та витрачені саме нею.

Тому вона просила відступити від рівності часток у спільному майні подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, яка була зареєстрована за ОСОБА_5 . Відповідачі ж не визнають її права на квартиру, що і стало підставою звернення до суду.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2025 у задоволенні позовних вимог відмовлено (т. 2, а.с. 50-56а).

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що відмова у встановленні в резолютивній частині рішення факту спільного проживання однією сім`єю порушує ст. 55 Конституції України та ст.ст. 8, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки позбавляє її ефективного способу захисту її прав та інтересів, можливості юридичного визнання тривалих сімейних відносин із померлим чоловіком, прямо суперечить принципу процесуальної економії, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18.

Вважає, що в даній справі юридичний факт має встановлюватися судом незалежно від того, чи призведе він до реалізації суб'єктивного права.

Також, вказує на неврахування судом першої інстанції того, що починаючи з 2009 року, а фактично весь останній 15-річний період спільного життя, саме нею було понесено основний фінансовий побутовий і доглядовий внесок, необхідний для існування сім`ї. ЇЇ вклад у придбання спірної квартири є беззаперечно домінуючим, а сукупні обставини мають істотне значення для застосування ч. 2 ст. 70 СК України і необхідності відступу від рівності часток.

Зазначає, що поділ квартири між нею та спадкоємцями, особливо враховуючи наявні боргові зобов`язання та факт, що дана однокімнатна квартира є неподільною за своєю маленькою площею та плануванням, призведе до істотного та несправедливого погіршення її життя, а враховуючи її вік, позбавить її єдиного житла та поставить у невиправдано уразливе матеріальне становище. Ігнорування цих фактичних обставин у контексті ч. 2 ст. 70 СК України призвели, на думку позивачки, до ухвалення рішення, яке не відповідає принципам справедливості та добросовісності, передбачених ст. 7 СК України (т. 2, а.с. 63-69).

У судовому засіданні позивачка та її представник підтрималиапеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістили.

Разом з тим, враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга непідлягаєзадоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 21.10.2023 між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

Згідно умов вказаного договору ОСОБА_5 та ОСОБА_1 придбали в рівних частках кожний вищевказану квартиру, загальною площеню 31,3 кв.м., житловою площею 15,4 кв.м.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що 21.10.2023 було зареєстровано право спільної часткової власності за ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 31,3 кв. м., житловою 15,4 кв.

Частка ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на вказану квартиру складає по 1/2 часнину кожного.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , виданим Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 21.11.2024.

З матеріалів справи вбачається, що у провадженні приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юнди Н.П. знаходиться спадкова справа №16/2025 після смерті ОСОБА_5 , 1953 року народження, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спадкоємцями ОСОБА_5 за законом (першої черги) є діти спадкодавця: ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .

Позивачка також звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юнди Н.П. із заявою про прийняття спадщини за покійним ОСОБА_5 .

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачка звернулася до суду з позовом про встановлення факту проживання зі ОСОБА_5 однією сім`єю як чоловіка та жінки з 08 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою встановлення та захисту своїх спадкових прав після смерті ОСОБА_5 .

Так, згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За змістом пункту 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.1999 № 5-рп/99 до членів сім`ї можуть належати не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Однак при цьому умовою для визнання таких осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність зокрема спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Питання про визнання членом сім`ї у спірних випадках вирішується судами при розгляді кожної конкретної справи.

Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом із тим національне законодавство України передбачає можливість виникнення взаємних прав та обов`язків у чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Зокрема, відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити спільне проживання, спільний побут, взаємні права та обов`язки.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту необхідно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність, як у жінки, так і у чоловіка, особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, показання свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання необхідно зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 644/6274/16-ц вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 у справі № 5-рп/99 про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин тощо. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».

Чинне законодавство не містить вичерпного переліку засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватися факт родинних відносин, тому застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування».

У постанові від 17.10.2018 у справі № 587/302/16 Верховний Суд указав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ,як подружжя,не заперечується відповідачами.

Також, судом першої інстанції допитано свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які в сукупності підтвердили існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 відносин, притаманних подружжю, в період з 2004 року по 20.11.2024, їх спільне проживання в квартирі АДРЕСА_2 , догляд ОСОБА_1 за покійним ОСОБА_5 , коли він хворів, спільні витрати. Свідки зазначили і про те, що їм відомі обставини щодо придбання вищевказаної квартири,оскільки вони спільно позичали кошти на її придбання.

З матеріалів справи вбачається, що ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_5 у період з січня 2004 року по листопад 2024 року у шлюбі не перебували.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що першої інстанції дійшов правильного висновку про доведення позивачкою факту її спільного проживання разом з ОСОБА_5 однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу в період з січня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутністьправовихпідстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, з огляду на наступне.

Так, як вже зазначалося вище, 21.10.2023 між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

Згідно умов вказаного договору ОСОБА_5 та ОСОБА_1 придбали в рівних частках кожний вищевказану квартиру, загальною площеню 31,3 кв.м., житловою площею 15,4 кв.м.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що 21.10.2023 було зареєстровано право спільної часткової власності за ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 31,3 кв. м., житловою 15,4 кв.

Частка ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на вказану квартиру складає по 1/2 часнину кожного.

З наведеного вбачається що, придбаваючи вказану квартиру ОСОБА_1 та ОСОБА_5 домовились, що майно є спільною частковою власністю та визначили розмір часток кожного у такій власності.

У свою чергу, згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частин другої, дев`ятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства (частина перша статті 9 СК України)

Верховний Суд неодноразово зауважував, що по своїй суті згода подружжя є одностороннім правочином (постанови Верховного Суду від 23.06.2021 у справі №537/3100/17; від 10.11.2021 в справі № 756/2312/18; від 24.11.2021 в справі №357/15284/18).

У постанові Верховного Суду у від 03.06.2024 у справі № 712/3590/22 викладено правовий висновок, що вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

З урахуванням наведених приписів чинного законодавства та судової практики, колегія суддів зауважує, що суд не може своїм рішенням підміняти домовленість (договір) між подружжям, яка не суперечить умовам законодавства України та моральним засадам суспільства.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, встановивиши, що у договорі купівлі-продажу квартири його сторони визначили, що таке майно буде спільною частковою власністю, і ця згода була відображена в договорі, який є чинним, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для віднесення такого майна до об`єкту спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги посилання позивачки на те, що її частка грошових коштів у придбанні квартири є основною, у звязку з чим наявні підстави длявідступу від рівності часток та визнанняза нею право власності на 1/2 частину квартири, яка належала покійному ОСОБА_5 , адже позивачкою не було надано жодних належних та допустимих доказів того, що кошти, за які була придбана квартира, були її особистою власністю.

За вказаних обставин, а також враховуючи те, що позивачка не є спадкоємицею першої черги та у відповідності до положень ст.ст. 1264, 1258 ЦК України буде мати право на спадкування лише у разі відсутності інших спадкоємців, суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, адже незважаючи на доведеність позивачкою факту її спільного проживання із ОСОБА_13 , як жінки та чоловіка, однією сім`єю без реєстрації шлюбу, задоволення такої вимоги не є ефективним способом захисту її прав. Встановлення такого факту у даній справі не призведе до його реалізації, а встановлення факту без конкретної мети суперечить вимогам закону.

Посилання апелянта на те, що в даній справі юридичний факт її спільного проживання із ОСОБА_5 , як жінки та чоловіка, однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мав бути встановлений судом незалежного від того, чи призведе він до реалізації суб`єктивного права, колегія суддів відхиляє, адже суд встановлює факт проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу у справах позовного провадження лише у тому разі, коли такий факт має юридичне значення для вирішення спору. У іншому випадку відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у окремому провадженні.

При цьому, слід зазначити, що позов про встановлення факту проживання позивачки зі ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу заявлено з метою визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, а не для визнання права власності на будь - яке інше майно.

У свою чергу, як зазначила Велика Палата Верховного Суду від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

Отже, незважаючи на те, що позивачкою доведено факт її зі ОСОБА_5 спільного проживання, як жінки та чоловіка,однією сім`єю без реєстрації шлюбу, задоволення такої вимоги не є ефективним способом захисту її прав, оскільки не доведено обставин того, що спірна квартира є їх спільною сумісною власністю, як подружжя.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із її поясненнями на обгрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення спрямоване на ефективний захист порушених прав позивачки.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, а також те, що при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені позивачкою судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юнда Наталія Петрівна, про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, виключення майна зі спадкової маси, визнання права власності на частину майна - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 09 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова