ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 170/581/21

провадження № 61-10457св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Щелкунова Іванна Анатоліївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шацького районного суду Волинської області від 14 березня 2024 року у складі судді Матвійчук С. П. та постанову Волинського апеляційного суду від 27 червня 2024 року у складі колегії суддів: Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Щелкунова І. А., про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та визнання права власності на спадкове майно.

Позов мотивований тим, що вона є спадкоємцем за заповітом її рідної сестри ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до заповіту, посвідченого 20 лютого 2017 року секретарем виконавчого комітету Світязької сільської ради Шацького району Волинської області, до складу спадщини увійшло майно за адресою:

АДРЕСА_1 , а саме: 1/3 частка житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 64,3 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 257; 1/3 частка земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0870, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2500 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 257; земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0905, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 257.

Вказувала, що приватний нотаріус Шацького районного нотаріального округу Волинської області Щелкунова І. А. 07 лютого 2020 року у спадковій справі № 106/2018 видала їй три свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказане майно за адресою: АДРЕСА_1 : на частку у розмірі 3/4 спадкового майна (1/3 частка житлового будинку АДРЕСА_1 ), що становить частку в розмірі 3/12 будинку в цілому; на частку у розмірі 3/4 спадкового майна (1/3 частка земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0870, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд), що складає частку в розмірі 3/12 ділянки в цілому; на частку в розмірі 3/4 спадкового майна (в цілому земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0905, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства), що становить частку в розмірі 3/4 ділянки в цілому.

Крім цього, у спадковій справі № 123/2018 приватний нотаріус Щелкунова І. А. 10 лютого 2020 року видала ОСОБА_2 , як спадкоємцю ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 і був чоловіком ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , три свідоцтва про право на спадщину за законом на майно за тою ж адресою: на частку у розмірі 1/4 спадкового майна (1/3 частка житлового будинку АДРЕСА_1 ), що становить частку в розмірі 1/12 будинку в цілому; на частку у розмірі 1/4 спадкового майна (1/3 частка земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0870, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд), що складає частку в розмірі 1/12 ділянки в цілому; на частку в розмірі 1/4 спадкового майна (в цілому земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0905, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства), що становить частку в розмірі 1/4 ділянки в цілому.

Зазначила, що ОСОБА_2 заволодів частиною належного їй та успадкованого на підставі заповіту майна з тих підстав, що на момент смерті ОСОБА_4 її спадкоємцями за законом були її чоловік,

ОСОБА_5 (на підставі статей 1241, 1261 ЦК України) та її внук

ОСОБА_2 - син ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , - дочки спадкодавців ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (на підставі статті 1266 ЦК України).

Вважає, що ОСОБА_5 , який проживав на день відкриття спадщини із спадкодавцем ОСОБА_4 , не прийняв спадщини, тому що законодавством не передбачене фактичне прийняття обов`язкової частки, а заяви про прийняття обов`язкової частки у спадщині ОСОБА_5 не подав і обов`язкової частки не прийняв у зв`язку з тим, що через чотири місяці і 20 днів він помер, і його право на обов`язкову частку було припинене смертю.

Посилалася на те, що частина спадкового майна після смерті ОСОБА_4 у розмірі обов`язкової частки, яку міг успадкувати ОСОБА_5 , не може бути у складі спадкового майна після смерті ОСОБА_5 , тому свідоцтва про право на спадщину за законом, видані відповідачу ОСОБА_2 приватним нотаріусом Щелкуновою І. А. у спадковій справі № 123/2018, такими, що підлягають визнанню недійсними в судовому порядку на підставі статті 1301 ЦК України. При цьому посилалася на правовий висновок Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі

№ 450/328/15-ц (провадження № 61-14110св18).

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила:

- визнати недійсними три свідоцтва про право на спадщину за законом, видані 10 лютого 2020 року приватним нотаріусом Шацького (на час розгляду справи Ковельського) районного нотаріального округу Щелкуновою І. А. на ім`я ОСОБА_2 щодо права власності на частку 1/12 житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 64,3 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 257; частку 1/12 земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0870 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2500 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 257; частку 1/4 земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0905, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 257, за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати її право власності на все спадкове майно, зазначене у заповіті ОСОБА_4 від 20 лютого 2017 року, а саме: на частку 1/3 житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 64,3 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 257; на частку 1/3 земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0870, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2500 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 257; на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0905, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 257, за адресою: АДРЕСА_1 .

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог, просила визнати недійсними укладений 20 липня 2022 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_7 договір дарування, згідно з яким дарувальник ОСОБА_2 безоплатно передав у власність ОСОБА_7 , належні йому на праві приватної власності 1/12 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 64,3 кв. м та 1/12 частку земельної ділянки, загальною площею

0,25 га, з кадастровим номером :01:002:0870, за адресою:

АДРЕСА_1 , та укладений 20 липня 2022 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_7 договір дарування, згідно з яким дарувальник ОСОБА_2 безоплатно передав у власність ОСОБА_7 1/4 частки земельної ділянки, загальною площею 0,40 га, з кадастровим номером :01:002:0905, за адресою:

АДРЕСА_1 .

Зазначила, що договори дарування майна від 20 липня 2022 року, укладені ОСОБА_2 , є недійсними, оскільки ці правочини є фіктивними, вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, та під впливом тяжкої обставини, з метою приховання майна від конфіскації.

Справу щодо позовних вимог про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно суди розглядали неодноразово.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шацького районного суду Волинської області від 22 листопада

2021 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 21 вересня 2022 року рішення суду першої інстанції від 22 листопада 2021 та постанову Волинського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року в цій справі скасовано, справу передано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Шацького районного суду Волинської області від 14 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 27 червня 2024 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не надала доказів вартості усього майна, що увійшло до спадкової маси після смерті

ОСОБА_4 , а суд не має можливості визначити вартість обов`язкової частки ОСОБА_5 у спадщині та відповідність вартості отриманого на підставі спадкування за законом майна вартості його обов`язкової частки у спадщині.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

17 липня 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шацького районного суду Волинської області від 14 березня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 27 червня 2024 року, у якій просить скасувати оскаржувані рішення й ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 450/328/15-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 761/24381/14-ц,

від 21 липня 2021 року у справі № 706/874/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2024 року представник ОСОБА_2 , ОСОБА_7 -

ОСОБА_8 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що рішення судів є законними та обґрунтованими, підстав для їх скасування немає.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Фактичні обставини справи

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина на спадкове майно, зокрема, за заповітом, посвідченим 20 лютого 2017 року секретарем виконавчого комітету Світязької сільської ради Шацького району Волинської області, зареєстрованим за № 7, до складу якого увійшли: 1/3 частка житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 64,3 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 257; 1/3 частка земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0870, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2500 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 257; земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0905, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 257, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою Світязької сільської ради Шацького району Волинської області від 09 листопада 2018 року № 1507 на час смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею разом за адресою: АДРЕСА_2 , проживав і був зареєстрований її непрацездатний чоловік ОСОБА_5 , 1949 року народження.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

ОСОБА_5 не оформив своїх спадкових прав, у тому числі на вказане у заповіті від 20 лютого 2017 року майно, як спадкоємець обов`язкової частки після смерті своєї дружини ОСОБА_4 .

На підставі спадкової справи № 106/2018 встановлено, що після смерті ОСОБА_4 було два спадкоємці за законом: непрацездатний вдівець ОСОБА_5 і неповнолітній внук ОСОБА_2 за правом представлення. Отже, обов`язкова частка ОСОБА_5 становить 1/4 визначеного у заповіті майна.

З огляду на матеріали спадкової справи № 123/2018 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 єдиним спадкоємцем ОСОБА_5 є його внук ОСОБА_2 за правом представлення. Тому приватний нотаріус Щелкунова І. А. у спадковій справі № 123/2018 видала ОСОБА_2 , у тому числі, три оспорювані свідоцтва про право на спадщину за законом: на

1/12 частку житлового будинку АДРЕСА_1 ; на 1/12 частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0870; на 1/4 частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0905, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , тобто на майно, яке ОСОБА_5 успадкував після смерті своєї дружини ОСОБА_4 як обов`язкову частку, однак не встиг оформити право власності на нього.

Також із матеріалів спадкових справ № 106/2018 щодо майна

ОСОБА_4 та № 123/2018 щодо майна ОСОБА_5 випливає, що ОСОБА_2 оформив право на спірне спадкове майно в загальному порядку за правом представлення, успадкувавши це майно після смерті

ОСОБА_5 . Спадкову трансмісію щодо вказаного майна нотаріус не застосовував, оскільки встановлено факт прийняття спадщини

ОСОБА_5 після його дружини ОСОБА_4 .

Мотиви, якими керується Верховний Суд

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини, на яке спадкоємці за законом одержують право на спадкування, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), окрім випадків, встановлених у статті 1219 ЦК України.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1241 ЦК України визначено коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині.

Так, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 607/24365/19 (провадження № 61-6658св21), від 08 грудня 2021 року у справі

№ 552/3281/20 (провадження № 61-5972св21).

При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу.

За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частина четверта статті 1268 ЦК України встановлює, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Прийняття спадщини спадкоємцем, є обов`язковою умовою здійснення права на спадщину як за законом, так і за заповітом, а також і права на обов`язкову частку у спадщині.

Якщо заповідана лише частина спадкового майна, обов`язкова частка визначається, виходячи із вартості всього спадкового майна, але виділяється обов`язковому спадкоємцю з тієї частки спадкового майна, що залишилась поза заповітом. Якщо частка майна, що залишилась не заповіданою, менша порівняно із розміром обов`язкової частки у спадщині, обов`язковий спадкоємець отримує частку, якої не вистачає, із заповіданої частини спадкового майна.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже звертала увагу, що законодавець передбачив можливість прийняття спадщини постійним проживанням разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини для будь-яких спадкоємців, в тому числі й обов`язкових спадкоємців. Тому обов`язковий спадкоємець може прийняти спадщину на підставі частини третьої статті 1268 ЦК. Законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Право на обов`язкову частку внаслідок прийняття спадщини обов`язковим спадкоємцем, трансформується в майнове право, яке підлягає спадкуванню. Цивільний кодекс України, як основний регулятор спадкових відносин, не містить жодних обмежень чи заборон на спадкування такого права за відсутності його оформлення (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23)).

Встановлено, що після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина на належне їй майно. Спадкоємцями після її смерті стали: ОСОБА_1 (на підставі заповіту від 20 лютого 2017 року) та ОСОБА_5 (чоловік спадкодавця), який мав право на обов`язкову частку у спадщині на підставі положень частини першої статті 1241 ЦК України.

Оскільки право на обов`язкову частку внаслідок прийняття спадщини обов`язковим спадкоємцем трансформується в майнове право, яке підлягає спадкуванню. Цивільний кодекс України, як основний регулятор спадкових відносин, не містить жодних обмежень чи заборон на спадкування такого права за відсутності його оформлення, то суди зробили обґрунтований висновок, що після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_5 прийняв спадщину на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, враховуючи те, що спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_5 є внук ОСОБА_2 , обґрунтовано вважав, що свідоцтва про право на спадщину за законом видані приватним нотаріусом у відповідності до вимог закону, а тому дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на нормах законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Переглянувши в касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального чи процесуального права, то касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення - залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шацького районного суду Волинської області від 14 березня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 27 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов