ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 лютого 2026 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/10606/25

Головуючий у першій інстанції Топіха Р. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/646/26

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Скрипки А.А., Шарапової О.Л.

секретар: Шкарупа Ю.В.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Треті особи, які не заявляються самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Юлія Володимирівна

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на ухвалу Новозаводського районного суду міста Чернігова від 15 грудня 2025 року про відмову в забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним спадкового договору (суддя Топіха Р.М.), постановлену в м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним спадковий договір від 10 серпня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , який було посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Сапон Г.М. та зареєстровано в реєстрі за №303; встановити нікчемність спадкового договору і застосувати наслідки його нікчемності у спосіб, який буде ефективним для захисту інтересів позивача. Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача - ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина, а її спадкоємцями є: позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_3 онук покійної, ОСОБА_2 і ОСОБА_5 , які не перебувають у жодних родинних відносинах з покійною. За життя бабуся позивача уклала спадковий договір із ОСОБА_2 , за яким передала після своєї смерті у власність останній квартиру АДРЕСА_1 . За доводами ОСОБА_1 , зміст спадкового договору не був викладений повністю на спеціальних бланках нотаріальних документів, чим порушено вимоги ч.3 ст.34 Закону України «Про нотаріат», п.1 глави 9 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України і ч.2 ст.209 ЦК України.

Одночасно позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, а саме: накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; заборону приватному нотаріусу Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В. вчиняти будь-які нотаріальні дії у межах заведеної спадкової справи після смерті ОСОБА_4 щодо переоформлення та реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 з ОСОБА_4 на ОСОБА_2 . Заява мотивована тим, що в разі невжиття заходів забезпечення позову відповідачка ОСОБА_2 може оформити у приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В. свої спадкові права за спадковим договором, нікчемність якого позивач просить встановити. Отже, вона зможе не лише вільно володіти й користуватися квартирою АДРЕСА_1 , але й вільно розпорядитися, тобто відчужити це майно будь-якій особі. У разі такого відчуження ОСОБА_1 доведеться вживати додаткових зусиль для поновлення своїх прав та інтересів.

Ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 15 грудня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено. Ухвалу суду мотивовано тим, що чинним законодавством України прямо передбачений обов`язок нотаріуса зупинити нотаріальне провадження, тобто тимчасово припинити вчинення нотаріальних дій на невизначений строк, за умови надходження від заінтересованої особи відповідної заяви та надання доказів звернення до суду з позовною заявою. Доказів звернення позивача з відповідною заявою до нотаріуса про перебування на розгляді в суді поданої ним позовної заяви та зупинення у зв`язку з цим вчинення відповідних нотаріальних дій, а також відмови нотаріуса у прийнятті такої заяви, суду надано не було.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказану ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення його заяви про забезпечення позову. Апеляційна скарга мотивована тим, що в ухвалі не вказано жодного мотиву, на підставі якого суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні заяви в частині такого зазначеного в заяві забезпечення позову як накладення арешту на нерухоме майно, яке є предметом спадкового договору, нікчемність якого ОСОБА_1 просить встановити. Також позивач вказує, що в мотивувальній частині ухвали зазначено обставину, яка не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_4 була власницею спірної квартири в цілому, а не її 1/2 частки. ОСОБА_1 звертає увагу, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року по справі №381/4019/18, на яку послався суд, вказує на можливість забезпечення позовів шляхом накладення арешту на майно, проте суддя дійшов протилежного висновку.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції частково не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Частиною першою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини шостої статті 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду в конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, позивач заявив вимоги про визнання недійсним спадкового договору, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , встановлення нікчемності та застосування наслідків нікчемності договору.

Висновки суду про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову в цілому є правильними, проте зазначені судом першої інстанції підстави для цього не грунтуються на вимогах закону.

Зокрема, є такими, що заслуговують на увагу, доводи ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не мотивував свій висновок про необхідність відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на спірну квартиру.

Також судом зазначено, що ОСОБА_4 належить на праві спільної часткової власності 1/2 частка квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Проте за матеріалами справи встановлено, що за умовами спадкового договору від 10 серпня 2016 року ОСОБА_4 передає належну їй на праві приватної особистої власності квартиру за вказаною адресою, яка належить їй на підставі дублікату свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору дарування частини квартири. Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджує, що ОСОБА_4 належить на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_2 (з яких власником 1/2 частини квартири вона є на підставі дубліката замість втраченого свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 липня 2015 року, а іншої 1/2 частини квартири на підставі договору дарування від 23 липня 1997 року) (а.с.69-70).

Таким чином, висновки суду, що померлій належить 1/2 частина спірної квартири, не грунтуються на матеріалах справи.

Колегія суддів при вирішенні питання про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 враховує наступне.

За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9). Після її смерті відкрилася спадщина.

Згідно з довідкою приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В. від 12 січня 2022 року спадкову справу №102/2020 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 було відкрито 16 грудня 2020 року (а.с.17). Спадкоємцями після померлої є: її онук ОСОБА_1 , який спадщину прийняв за законом; її онук ОСОБА_3 , який спадщину прийняв за заповітом; ОСОБА_2 , яка спадщину прийняла за заповітом; ОСОБА_5 , яка відмовилася від прийняття спадщини за заповітом на користь ОСОБА_2 . Свідоцтва про право на спадщину ще не видавались.

Станом на 02 грудня 2025 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за померлою ОСОБА_4 .

Відповідно до копії спадкової справи ОСОБА_2 27 квітня 2021 року звернулася до приватного нотаріуса Костюк Ю.В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом від 11 червня 2015 року, а саме на земельні ділянки (а.с.38 зворот). Відомості про те, що вона з 2021 року вчиняла будь-які дії щодо оформлення права власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 матеріали справи не містять. Також відсутні відомості, які б вказували про намір відповідачки на відчуження спірного майна.

Таким чином, колегією суддів апеляційного суду не встановлено, а стороною позивача не доведено існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду про визнання недійсним спадкового договору, встановлення нікчемності та застосування наслідків нікчемності договору, а також обставин, які свідчать про реальну можливість або підготовчі дії з відчуження відповідачем спірного нерухомого майна.

Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги заяви про забезпечення позову шляхом заборони приватному нотаріусу Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В. вчиняти будь-які нотаріальні дії у межах заведеної спадкової справи після смерті ОСОБА_4 щодо переоформлення та реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 з ОСОБА_4 на ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, остільки зазначений вид забезпечення не випливає з предмету спору, до того ж охоплюється накладенням арешту на майно.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру та заборону приватному нотаріусу вчиняти нотаріальні дії у межах заведеної спадкової справи. Відповідно оскаржувану ухвалу суду першої інстанції належить змінити шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції, посилаючись на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18, дійшов іншого висновку, аніж суд касаційної інстанції, не заслуговують на увагу.

Так, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18, суд першої інстанції у відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України врахував висновки суду у вказаній справі щодо застосування відповідних норм права до спірних правовідносин. При цьому, оскільки необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які оцінюються судом у кожному конкретному випадку, відсутні підстави стверджувати, що при застосуванні вказаної правової позиції в кожній справі суд повинен задовольняти заяву про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 01 вересня 2025 року змінити, виклавши її мотивувальну частину вредакції цієї постанови.

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: