КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/5311/2026 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

секретар судового засідання: Янчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Мацака Олексія Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача.

В обґрунтування позову вказував, що ним та АТ КБ «ПриватБанк» укладені договори банківських вкладів, а саме: № SAMDN8162 від 26 квітня 2013 року, за умовами якого він передав банку грошові кошти у сумі 200 000 грн; № SAMDN9033 від 31 жовтня 2013 року, за умовами якого він передав банку грошові кошти у сумі 400 000 грн; № SAMDN9108 від 31 жовтня 2013 року, за умовами якого він передав банку грошові кошти у сумі 400 000 грн; № SAMDN3189 від 30 квітня 2013 року, за умовами якого він передав банку грошові кошти у сумі 400 000 грн; № SAMDN3310 від 30 квітня 2013 року, за умовами якого він передав банку грошові кошти у сумі 400 000 грн; № SAMDN3235 від 30 квітня 2013 року, за умовами якого він передав банку грошові кошти у сумі 400 000 грн; № SAMDN2986 від 30 квітня 2013 року, за умовами якого він передав банку грошові кошти у сумі 400 000 грн; № SAMDN3084 від 30 квітня 2013 року, за умовами якого він передав банку грошові кошти у сумі 400 000 грн; № SAMDN3415 від 30 квітня 2013 року, за умовами якого він передав банку грошові кошти у сумі 400 000 грн; №SAMDN3500 від 30 квітня 2013 року, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000 грн. Вказані договори укладені з процентною ставкою 16 % річних строком на 3 місяці та у разі неподання заяви про відсутність наміру продовження строку їх дії, такі договори продовжувалися на той самий строк.

У квітні 2014 року він декілька разів звертався до банку із заявами про розірвання зазначених договорів та повернення грошових коштів, проте вони залишені без задоволення, а грошові кошти не повернені. За 2014 рік йому не нараховані та не виплачені проценти, а у 2015 році позивач отримував їх лише з червня місяця. Вважав, що відповідач винен проценти, які необхідно розраховувати, виходячи з процентної ставки за депозитами, що існували протягом 2014-2018 років у комерційних банках України.

Збитки у вигляді неотриманих доходів, які позивач міг би отримати за звичайних обставин, обраховував так:

1) у 2014 році середній розмір процентів за депозитами в Україні складав 22 %, тож, виходячи з «тіла» депозиту (3 800 000 грн) і невиплачених процентів у 2014 році, він не отримав за 8 місяців 447 333,33 грн;

2) у 2015 році середній розмір процентів за депозитами в Україні складав 22 %, тож, виходячи з «тіла» депозиту і невиплачених процентів за 6 місяців у 2015 році, він не отримав 655 500 грн;

3) у 2016 році середній розмір процентів за депозитами в Україні складав 25 %, тож, виходячи із «тіла» депозиту і виплату банком 361 000 грн, він не отримав 589 000 грн;

4) у 2017 році середній розмір процентів за депозитами в Україні складав 16 %, тож, виходячи із «тіла» депозиту і виплату банком 361 000 грн, він не отримав 247 000 грн;

5) у 2018 році середній розмір процентів за депозитами в Україні складав 13 %, тож, виходячи із «тіла» депозиту і виплату банком 361 000 грн, він не отримав 133 000 грн.

Посилаючись на статтю 22 Цивільного кодексу України як підставу для нарахування справедливих процентів на суму депозитів, позивач визначив суму недоотриманих процентів за весь період у розмірі 2 181 833,33 грн.

За таких обставин просив стягнути з відповідача на свою користь збитки у вигляді неотриманих доходів, а саме невиплачені проценти за весь період з 2014 року до 2018 року у розмірі 2 181 833,33 грн, інфляційні втрати в сумі 4 333 130,50 грн, неустойку у розмірі 612 654,99 грн відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а також відшкодувати судові витрати.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, 30 червня 2020 року адвокат Мацак О.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

стягнути з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 індекс інфляції за весь час прострочення у сумі 4 333 130 грн 50 коп. за період квітня 2014 року - по листопад 2018 року;

стягнути з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3% річних у сумі 480 760 грн 82 коп., що нараховані за період квітня з 01.05.2014 року по 21.11.2018 року;

стягнути з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню (3% в день) згідно зі ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у сумі 209 990 грн 97 коп.;

покласти на відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що факт порушення прав споживача вже був встановлений судом, а саме у справі № 201/9927/14-ц, і немає потреби його доказувати. Невиконання банком обов`язку повернути грошові кошти клієнту, надає право клієнту вимагати сплати пені за весь час прострочення виконання зобов`язання, інфляційних витрат та 3% річних.

Представник апелянта зазначав, що позивач має право відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України на отримання інфляційної складової у зв`язку з знеціненням грошових коштів та 3% річних за період з липня 2014 року (перше звернення з вимогою повернути грошові кошти) по листопад 2018 року (дата звернення з позовом до Печерського районного суду м. Києва).

Зазначав, що з квітня 2014 року ОСОБА_2 неодноразово звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» та не отримав належні йому грошові кошти за договорами банківських вкладів. ЗА цей період (до листопада 2018 року) грошові кошти знецінилися більше ніж в 2,34 рази, що підтверджується офіційними індексами інфляції. Таким чином, ОСОБА_1 зазнав значних матеріальних втрат від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення повернення належних йому грошових коштів.

Враховуючи ті обставини, що відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» повернув грошові кошти за депозитними договорами тільки 20.03.2019 року, визнав ці обставини та надав відповідні докази про повернення грошових коштів саме 20.02.2019 року позивачем ОСОБА_1 були заявлені вимоги про стягнення інфляційної складової та 3% річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України.

Обгрунтовуючи підстави для стягнення неустойки представник апелянта посилався на ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та зазначав про те, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належному йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком свого зобов`язання та має наслідком настання відповідальності у вигляді сплати пені в розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

У квітні 2021 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу від представник відповідача, в якому просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позову до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів в частині стягнення збитків у вигляді неотриманих доходів - невиплачених процентів за період 2014-2018 років у розмірі 2 181 833,33 грн.

Визнано нечинним рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача на користь позивача збитків у вигляді неотриманих доходів, невиплачених процентів за період 2014-2018 років у розмірі 2 181 833,33 грн. Провадження у справі у вказаній частині позовних вимог закрито.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року в частині відмови у стягненні інфляційній втрат скасовано та постановлено нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 інфляційні збитки в сумі 1305443 грн 68 коп.. В решті рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 березня 2025 року касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову апеляційного суду від 09 грудня 2021 року та направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд обгрунтовував свої висновки тим, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності представника АТ КБ «ПриватБанк», щодо якого не мав відомостей про належне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, призначеної на 11 год 10 хв 09 грудня 2021 року, чим порушив право заявника на участь у судовому розгляді та статтю 6 Конвенції щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що вимог позивача про стягнення збитків відповідно до статті 22 ЦК України є безпідставними, а вимоги про стягнення 3% річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, позивач не заявляв. Також суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для стягнення інфляційних втрат.

Встановлено, що ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» уклали договори банківських вкладів, а саме:

- № SAMDN8162 від 26 квітня 2013 року, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 200 000 грн;

- № SAMDN9033 від 31 жовтня 2013 року, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000 грн;

- № SAMDN9108 від 31 жовтня 2013 року, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000 грн;

- № SAMDN3189 від 30 квітня 2013 року, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000 грн;

- № SAMDN3310 від 30 квітня 2013 року, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000 грн;

- № SAMDN3235 від 30 квітня 2013 року, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000 грн;

- № SAMDN2986 від 30 квітня 2013 року, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000 грн;

- № SAMDN3084 від 30 квітня 2013 року, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000 грн;

- № SAMDN3415 від 30 квітня 2013 року, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000 грн;

- №SAMDN3500 від 30 квітня 2013 року, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000 грн.

Вказані договори укладені з процентною ставкою 16% річних строком на 3 місяці.

Відповідно до пункту 6 вказаних договорів, в якому передбачено, що строк дії договорів автоматично пролонгується на один строк, якщо вкладник не заявить про відмову від пролонгації дії цього договору. Строк вкладу продовжувався неодноразово без явки позивача до банку.

19 червня 2014 року сторони уклали додаткові угоди до вказаних договорів банківських вкладів, за умовами яких вкладник не звертається до банку з вимогами про повернення сум вкладів за кожним з укладених сторонами договорів банківських вкладів до 19 червня 2019 року; також встановлено, що вкладнику щомісяця виплачуються нараховані на суми вкладів проценти за ставкою 9,5 процентів річних.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2016 року у справі № 201/9927/14-ц позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача грошові кошти за депозитними договорами у розмірі 3 800 000 грн та нараховані проценти за цими договорами. У задоволенні вимог про розірвання договорів вкладу, визнання недійсними умов додаткових угод відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2016 року задоволено, рішення суду в частині задоволення позову скасовано, ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в позові (справа № 201/9927/14-ц).

Постановою Верховного Суду від 11 липня 2018 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року скасовано, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2016 року змінено в частині визначення розміру грошових коштів за депозитними договорами, які підлягали стягненню; викладено абзац другий резолютивної частини рішення у такій редакції: «Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача грошові кошти за договором № SAMDN2986 від 30 квітня 2013 року - 463 333,20 грн; за договором № SAMDN3500 від 30 квітня 2013 року у сумі 463 333,20 грн; за договором № SAMDN3084 від 30 квітня 2013 року у сумі 463333,20 грн; за договором № SAMDN3415 від 30 квітня 2013 року у сумі 463333,20 грн; за договором № SAMDN3189 від 30 квітня 2013 року у сумі 463333,20 грн; за договором № SAMDN3310 від 30 квітня 2013 року у сумі 463333,20 грн; за договором № SAMDN3235 від 30 квітня 2013 року у сумі 463333,20 грн; за договором № SAMDN9033 від 31 жовтня 2013 року у сумі 256517,11 грн, що разом складає суму у розмірі 3 499 849, 51 грн». У іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська залишено без змін (справа № 201/9927/14-ц).

Під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції ухвалою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позову до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів в частині стягнення збитків у вигляді неотриманих доходів - невиплачених процентів за період 2014-2018 років у розмірі 2 181 833,33 грн.

Визнано нечинним рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача на користь позивача збитків у вигляді неотриманих доходів, невиплачених процентів за період 2014-2018 років у розмірі 2 181 833,33 грн. Провадження у справі у вказаній частині позовних вимог закрито (а.с. 57 том 2).

Судом апеляційної інстанції з пояснень представника відповідача та виписок по рахунку встановлено, що банк припинив нарахування та виплату відсотків за депозитними договорами 12.07.2018 року, оскільки в цей день були розірвані депозитні договори за постановою Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України визначається, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до ч. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено главою 71 ЦК України або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.

Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Відповідно до ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вирішуючи питання щодо заявлених позовних вимог про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується. Як установлено судами, позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену саме за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року, тобто за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом, у той час як рішення суду, яким розірвано договори банківського вкладу, набрало законної сили 25 березня 2015 року. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року з банку на користь ОСОБА_1 в сумі 67 078,57 долара США, на користь ОСОБА_4 - 59 900 доларів США, на користь ОСОБА_3 - 106 000 доларів США, на користь ОСОБА_5 - 120 033,89 долара США з ухваленням у цій частині нового судового рішення - про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».

Як вбачається з матеріалів справи позивач просив, зокрема, стягнути пеню у розмірі трьох відсотків за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 2014-2018 роки на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у загальному розмірі 612 654,99 грн.

Встановлено, що позивач звертався до АТ КБ «ПриватБанк» з заявою про дострокове розірвання депозитних договорів від 12.02.2016 року, яка була отримана банком 15.02.2016 року (а.с. 49-55 том 1) та друге позивач звернувся з заявою про розірвання угод 03 липня 2016 року (а.с. 56-58 том 1).

Отже, пред`явивши вимоги про розірвання договорів, повернення всіх сум вкладів з відсотками, позивач фактично відмовився від договорів банківського вкладу, реалізувавши визначене частиною другою статті 1060 ЦК України право вкладника на видачу вкладу на його першу вимогу, що за своєю суттю є односторонньою відмовою від договору.

За таких обставин, депозитні договори вважаються розірваними, а споживчі правовідносини припиненими. З цього часу пеня, яка визначена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», не нараховується.

Отже, підстав стягнення пені у розмірі трьох відсотків за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 2014-2018 роки у загальному розмірі 612 654,99 грн немає.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 757/883/20 (провадження № 61-5608св21), які є релевантними до даних правовідносин.

Вирішуючи питання позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат за період з 2014-2018 року у розмірі 4 333 130,50 грн, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до статті 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові від 31.07.2024 у справі №161/11703/22 Верховний Суд, дійшов наступних правових висновків: «Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.».

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за час прострочення.

Отже, по день фактичного виконання судового рішення, кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних з моменту набрання судовими рішеннями законної сили.

Як вже встановлено з матеріалів справи постановою Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 201/9927/14-ц визначено розмір грошових коштів за депозитними договорами, які підлягали стягненню у загальному розмірі 3 499 849,51 грн.

В суді апеляційної інстанції також встановлено, що по 11.07.2018 року банком нараховувались відсотки за вкладами, тобто після фактичного розірвання договорів у банку виникає обов`язок сплатити інфляційній втрати, оскільки вони в день розірвання договору кошти не повернули. Також судом апеляційної інстанції встановлено, що рішення суду першої інстанції було виконано 19.03.2019 року.

Отже, враховуючи вище наведене, суд апеляційної інстанції вважає необхідним визначення моменту початку прострочення відповідачем грошового зобов`язання у спірних правовідносинах з наступного дня після набрання судовими рішеннями законної сили.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 серпня 2025 року у справі № 910/10616/24.

Так, нарахування інфляційних втрат на суму 3 499 849,51 грн, що була встановлена та підтверджена судом та стягнута з АТ КБ «ПриватБанк» за судовим рішенням у справві № 201/9927/14-ц, має здійснюватися з 12.07.2018 року (наступний день після прийняття Верховним Судом постанови від 11.07.2018 року у справі № 201/9927/14-ц) по 27.11.2018 року (день подання позовної заяви у справі № 757/58986/18-ц).

Розрахунок інфляційних втрат за період з 12.07.2018 року по 27.11.2018 року індексація на суму 3 499 849,51 грн, здійснюється за формулою:

ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )

ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Отже, IIc (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (101,90 : 100) x (101,70 : 100) x (101,40 : 100) = 1,04347570

Отже, сукупний індекс інфляції за вказаний період становить 1,04347570.

Таким чином, інфляційні втрати за вказаний період становлять 152 158,41 грн (3 499 849,51 (сума боргу) х 1,04347570 - 3 499 849,51).

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати за період з 12.07.2018 року по 27.11.2018 року в розмірі 152 158,41 грн, відповідальності в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог в частині інфляційних втрат не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, що полягало у невірному тлумаченні закону, і підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат відповідно до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Мацака Олексія Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року скасувати в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та судових витрат та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати 152 158,41 грн.

В іншій частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: АТ КБ «ПриватБанк», , адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д.

Повний текст постанови складено «09» лютого 2026 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко