П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 лютого 2026 року місто Київ

справа № 359/8362/24

провадження № 22-ц/824/2088/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2025 року про зупинення провадження, постановлену у складі судді Борець Є.О.,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки в квартирі,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки в квартирі.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2025 року зупинено провадження у справі до припинення перебування ОСОБА_2 у складі Національного гвардії України , що переведена на воєнний стан.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 6 серпня 2025 року через засоби поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2025 року.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд зупинив провадження, посилаючись на п. 1 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, не врахувавши, що сам по собі факт служби у ЗСУ не є безумовною підставою для зупинення провадження.

Вказує, що надані відповідачем документи, не містять відомостей про те, що військова частина, в якій проходить військову службу відповідач, переведена на воєнний стан, або залучена до виконання завдань у зоні бойових дій, що є обов`язковою умовою при вирішенні питання про зупинення провадження з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України. Крім того, не надано підтвердження перебування відовідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, а тому провадження у справі не підлягає зупинення.

Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 2 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 6 лютого 2026 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пп. 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) віднесена до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що особиста участь ОСОБА_2 у судових засіданнях в приміщенні Бориспільського міськрайонного суду є утрудненою з урахуванням характеру військової служби та віддаленістю місця виконання ним своїх службових обов'яків. Станом на день розгляду цивільної справи введений на території України воєнний стан залишається не припиненим. Предметом спору є не алімен6ти чи додаткові витрати на дитину, а грошова компенсація вартості частки в квартирі у розмірі 946813,50 грн. Стягнення грошових коштів в такому великому розмірі з військовослужбовця, який позбавлений можливості брати участь у розгляді цивільної справи у зв'язку з його перебуванням на військовій службі, буде порушенням права відповідача на доступ до суду в розумінні п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку (ч. 1 та 5 ст. 4 ЦПК України).

Суд під час розгляду справи керується принципом верховенства права (ч. 1 ст. 10 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Для тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України маємо застосовувати телеологічне (цільове) тлумачення. Тобто визначити, якою була мета законодавця у запровадженні цього припису.

Є зрозумілим, що мета законодавця у формулюванні такої конструкції була в тому, щоб гарантувати недоторканність прав тих осіб, які у запроваджений в Україні воєнний стан виконують конституційний обов`язок, пов`язаний із захистом Батьківщини від ворога, - військовослужбовців.

За нинішньої редакції п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України в суду є обов`язок, а не право зупинити провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Тож норма п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, яка встановлює обов`язок суду зупинити провадження, є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (ст. 65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси.

За таких умов розсуд суду є доволі обмеженим у тому, щоб не застосовувати таке обов'язкове зупинення провадження у судовій справі.

Виняток для суджу з наведеного правила складає ситуація, коли дотримання приписів ст. 251 ЦПК України, вступає у суперечність із загальними засадами цивільного процесуального законодавства, як от верховенство права, елементом якого є право на доступ до суду, та, у другу чергу, диспозитивність цивільного процесу.

Отже, під час застосування п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України суди мають забезпечити дотримання, зокрема, основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства (ст.ст. 12, 13 ЦПК України) надають учасникам справи право вільно розпоряджатися своїми процесуальними правами.

Водночас обов`язок суду зупинити провадження не повинен тлумачитися всупереч волі та інтересам військовослужбовця як учасника цивільного процесу. Тож застосовувати п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України не можна тоді, коли це безпосередньо суперечить інтересам військовослужбовця, який звернувся до суду як позивач та вимагає судового захисту його прав, свобод та/або інтересів, а так само військовослужбовця як відповідача чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, який прагне продовження розгляду справи по суті за його відсутності.

Тобто ключовим під час вирішення питання про зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України є саме воля військовослужбовця як сторони чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

За таких обставин прохання військовослужбовця, який є стороною або третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, продовжити розгляд справи, незважаючи на його військову службу, суд має врахувати як достатню підставу не зупиняти провадження у справі.

Тобто, якщо учасник справи, права якого захищають положення п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагне продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство. У такий спосіб суд забезпечить баланс між вимогами процесуальних норм права, справедливістю та ефективністю правосуддя. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі 754/947/22.

Установлено, що солдат ОСОБА_2 був мобілізований та перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 . Відповідач відряджений для виконання службових завдань за межі Київської області.

Відповідач ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції клопотання про відкладення розгляду справи до закінчення бойових дій/настання його смерті, що свідчить про відсутність у відповідача волевиявлення на продовження розгляду справи у його відсутність.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для зупинення провадження у справі відповідно до п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що подані відповідачем докумен6ти не свідчать про те, що відповідач як військовослужбовець перебуває у військовій частині, що залучена до ведення безпосередніх бойових дій, що виключає можливість зупинення провадження у справі, є безпідставними і не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки з моменту ведення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування в цілому потрібно вважати такими, що «переведені на воєенний стан» для цілей застосування п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України. Упродовж дії воєенного стану в Україні та проведення загальної мобілізації для застосування судом п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України суд має отримати докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про перебування сторони, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі (висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від від 12 листопада 2025 року у справі 754/947/22).

Отже, наявність не припиненого воєнного стану в Україні, та перебування ОСОБА_2 на військовій службі, до якої він був мобілізований, відсутність прагнення у останнього продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), є достатніми підставами для зупинення провадження у справі.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на їх правильність.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального права, вірно оцінив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зупинення провадження у справі до припинення перебування відповідача у складі Національної гвардії України, що переведена на воєнний стан.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус