Провадження № 2/524/1218/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року м. Кременчук

Автозаводський районний суд м. Кременчука у складі:

головуючого судді Колеснікової О.М.,

секретар судового засідання Мирошніченко А.В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Автозаводського районного суду м. Кременчука цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив :

12.11.2025 до Автозаводського районного суду м. Кременчука надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, у якій позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за Договором позики №13336 від 17.06.2018, що становить 24959,50 грн., з яких заборгованість за позикою 5000,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами та комісії 19959,50 грн. та судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 17.06.2018 між ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 було укладено Договір позики №13336, за яким відповідачка отримала позику в розмірі 5000,00 грн. Відповідачка свої зобов`язнання за договором належним чином не виконувала, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість, яку позивач просив стягнути на свою користь.

Ухвалою судді від 02.12.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

01.01.2026 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування відзиву посилався на те, що Кредитний договір із використанням сайту https://cashinsky.ua взагалі не міг бути укладений у зв`язку із відсутністю такої технічної можливості. Відповідач категорично заперечує, що вона укладала із позивачем Договір позики №13336 від 17.06.2018. Належних доказів ідентифікації Відповідача у інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ФК «Гелексі» при вході в особистий кабінет, отримання одноразового ідентифікатора та його використання для підписання оспорюваного кредитного правочину позивачем не надано. Докази надання коштів у позику відсутні. Кредитний договір не містить в собі жодної інформації на який саме рахунок (його номер та/або номер платіжної картки) мають бути зараховані грошові кошти надані у позику. Комісія за договором нарахована незаконно. Кредитний договір не містить в собі будь-якої інформації за вчинення яких дій (надання інформації, послуг, розрахунково-касове обслуговування тощо) нараховується вказана комісія. Оскільки позивачем не було зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг позикодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням позики, які надаються відповідачу та за які була встановлена комісія, тому відповідні умови договору позики є нікчемними відповідно до частин 1 та 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, відповідач не погоджується із заявленим розміром витрат на правову допомогу, оскільки він значно завищений та не відповідає складності справи.

Представник позивача, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду в судове засідання не прибув, у матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи за відсутності позивача.

Відповідач, належним чином повідомлений про день, час та місце судового розгляду в судове засідання не прибула. У поданому відзиві представник відповідача просив справу розглянути за відсутності сторони відповідача.

Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи позовної заяви, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд установив, що за 17.06.2018 між ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 було укладено договір позики №13336 в електронній формі.

Відповідно до п.1.1.Договору позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору в національній грошовій одиниці України гривні, в сумі та строк: сума позики 5000 грн. (п. 1.1.1 Договору), строк повернення позики (термін платежу) 16.07.2018 (п. 1.1.5 Договору), плата за користування позикою у вигляді: процентів складає 0,01 % в день від поточного залишку позики (п.1.1.2.1 Договору), розмір комісії складає 1,3 % в день від початкового розміру позики (1.1.2.2 Договору), підвищена комісійна винагорода у випадку прострочення терміну платежу становить 3,0% на день від суми позики за кожен день прострочення (п. 5.3 Договору). Аналогічні умови містяться у паспорті позики.

Указані документи підписані позичальником з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором 68081852, про що в них зазначено після реквізитів сторін.

Суд враховує, що Закон України «Про електронну комерцію» передбачає можливість укладення електронних договорів. При цьому, згідно із ст.12 вказаного Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ч. 12 ст. 11 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Пунктом 6 ч. 1 статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

З огляду на наведене суд не бере до уваги доводи відповідача щодо того, що нею не підписувався вказаний договір.

04.08.2017 між ТОВ «ФК «Елаєнс» та ТОВ «ФК «Гелексі» було укладено Договір №04/08-17ПК про надання послуг з переказу грошових коштів, за яким ТОВ «ФК «Елаєнс» взяло на себе зобов`язання надавати позивачу послугу «Переказ на картку», що включає в себе приймання від ТОВ «ФК «Гелексі» на поточний рахунок ТОВ «ФК «Елаєнс» грошових коштів, обробку розпоряджень відповідно до правил грошових переказів міжнародних платіжних систем «Visa» та «Mastercard», переказ грошових коштів, прийнятих ТОВ «ФК «Елаєнс» від ТОВ «ФК «Гелексі» на користь Банка-Еквайра для подальшого зарахування на карткові рахунки клієнтів відповідно до правил МПС.

17.06.2018 на картковий рахунок позичальника у результаті платіжної операції, ініційованої ТОВ «ФК «Гелексі» було успішно перераховано грошові кошти у сумі 5000 грн., що підтверджується листом ТОВ ФК «Елаєнс» №13336 від 01.09.2025.

Цей доказ є належним підтвердженням перерахування коштів за договором.

Відповідно до п. 3.4.1 Договору позичальник зобов`язаний не пізніше дати, вказаної в п. 1.1.5 Договору повернути позику в повному обсязі, сплатити проценти та комісію за користування позикою в порядку, визначеному цим договором та додатками до нього.

Згідно з п. 5.3 Договору у випадку прострочення термін платежу зі сплати заборгованості позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% в день від суми позики за кожен день прострочення.

Відповідно до розрахунку заборгованості за Договором позики №13336 від 17.06.2018 за період з 17.06.2018 по 30.07.2025 заборгованість відповідача перед позивачем станом на 12.11.2018 складала 26837,09 грн., з яких: 5000 грн. заборгованість за позикою; 21837,09 грн. заборгованість по процентам та комісії за користування позикою.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Із наданих позивачем та досліджених судом документів установлено, що відповідачу на підставі укладеного договору №13336 від 17.06.2018 були надані кошти у розмірі 5000 гривень, які відповідач не повернула, тому вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Вирішуючи питання про стягнення відсотків за кредитним договором суд дійшов таких висновків.

Умовами договору позики №13336 від 17.06.2018 передбачено дату закінчення строку кредитування 16.07.2018, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% в день. Позивачем не надано суду доказів пролонгації договору. Отже позивач має право на стягнення відсотків за користування кредитними коштами у межах строку кредитування відповідно до умов договору.

Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість за нарахованими відсотками у розмірі 15 грн. ( 5000 х 0,01% х 30 днів = 15 грн.).

Відповідно до усталеної судової практики після спливу строку кредитування внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному кредитному договорі, або внаслідок реалізації кредитодавцем свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України (шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги або шляхом подання відповідного позову до суду) припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом, а також неустойку.

Таким чином нарахування відсотків після спливу строку користування кредитними коштами є безпідставним.

У таких правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування. Зазначена вище правова позиція суду підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18, від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 26 січня 2021 року по справі №522/1528/15-ц.

Вирішуючи питання щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення нарахованої комісії, суд дійшов таких висновків.

Комісія - це плата за послуги, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредитних коштів.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечитьЗакону України «Про споживче кредитування».

Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Закону України «Про споживче кредитування», щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування».

Необхідність сплати комісії, передбачено договором №13336 від 17.06.2025. Переліку послуг кредитодавця, за які фінансовою установою установлено щоденну комісію, у договорі не зазначено.

Оскільки в договорі не зазначено та під час розгляду справи позивач не надав суду доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які встановлена щоденна комісія за обслуговування кредиту, то положення договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 06.11.2023 по справі №204/224/21.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 висловила позицію про те, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону.

З урахуванням викладеного, суд дійшов переконання, що позовні вимоги в частині стягнення комісії задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При звернені до суду ТОВ «ФК «Гелексі» було сплачено 2423,00 грн. судового збору, що на 60 коп. більше, ніж розмір, встановлений Законом України «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру, що подається юридичною особою через систему «Електронний суд».

Оскільки позовні вимоги ТОВ «ФК «Гелексі» підлягають частковому задоволенню на 20,09%, розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно до задоволених відносно нього позовних вимог в розмірі 486,66 грн.

Вирішуючи питання щодо розподілу витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного.

Відповідно до матеріалів справи, між ТОВ «ФК «Гелексі» та адвокатом Рудзей Юрієм Володимировичем 09.07.2025 був укладений Договір про надання правничої допомоги. До позову додано: копію договору про надання правничої допомоги, копію акта наданих послуг правничої допомоги №13336 від 01.09.2025, копію довіреності від 09.07.2025. Позивач просив стягнути на його користь 5000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Представник відповідача у відзиві просив стягнути судові витрати відповідача з позивача. Заперечував проти стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу на користь ТОВ «ФК «Гелексі» в розмірі 5000,00 грн, оскільки вважає розмір витрат позивача на правничу допомогу значно завищеним та таким, що не відповідає складності справи.

На підтвердження судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу в розмірі 7500,00 грн. представник відповідача надав: копію договору про надання правової допомоги від 29.12.2025, копію акту виконаних робіт по договору про надання правової допомоги від 31.12.2025, копію квитанції до прибуткового касового ордеру №289 від 31.12.2025 про оплату Колєйко В.А. 7500,00 грн.

Частиною четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 6 вказаної статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 756/6927/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 701/804/21, від 10 квітня 2024 року у справі №530/259/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони.

Враховуючи наведене, виходячи з принципів співмірності та розумності судових витрат, суд звертає увагу на той факт, що поданий позов про стягнення заборгованості за кредитним договором є типовим та має шаблонний характер з огляду на вид діяльності позивача, а також те, що представники сторін участі у судових засіданнях не брали. Надання професійної правничої допомоги полягало у складенні процесуальних документів представником позивача позову, а представником відповідача відзиву на позовну заяву. За таких обставин суд доходить висновку про неспівмірність заявленої вартості витрат на правничу допомогу як позивача так і відповідача і вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь позивача з відповідача з 5000,00 грн. до 3000,00 грн. та розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь відповідача з позивача з 7500,00 грн. до 3000,00 грн.

За п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, виходячи з конкретних обставин справи, ураховуючи, що заявлені позивачем вимоги підлягають частковому задоволенню, розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 602 грн.70 коп.(3000 грн.х 20,09%= 602,70 грн.), розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з позивача на користь відповідача становить 2397 грн. 30 коп.(3000грн.х 79,91%= 2397,30 грн.)

На підставі наведеного, керуючись статтями 10, 12, 81, 141, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» заборгованість заДоговором позики №13336 від 17.06.2018 у розмірі 5015,00 грн., з яких заборгованість за позикою 5000,00 грн, заборгованість за процентами 15,00 грн.

В іншій частині у задоволенні позовної заяви відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» судовий збір в розмірі 486,66 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 602,70 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2397,30 грн.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-денний строк з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі», адреса місцезнаходження: 01054, м. Київ, вул. Липинського В`ячеслава буд. 10/1, .

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повне судове рішення складено 22 січня 2026 року.

Суддя О.М.Колеснікова