ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 686/22736/25

Провадження № 22-ц/820/301/26

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Заворотна А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/22736/25 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданою в його інтересах адвокатом Воронюк Катериною Юріївною, та Державної установи «Хмельницький слідчий ізолятор» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 листопада 2025 року (суддя Порозова І.Ю., повне судове рішення складено 17 листопада 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Хмельницький слідчий ізолятор» про відшкодування шкоди.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказував, що у період з 18.08.2018 по 17.01.2024 він утримувався у Державній установі «Хмельницький слідчий ізолятор» (надалі установа) в умовах, що не відповідали встановленим житловим, побутовим та санітарно-гігієнічним нормам. І факт протиправної бездіяльності адміністрації установи щодо незабезпечення належних умов тримання під вартою за вказаний період встановлений рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2024 року у справі №560/10629/24, що набрало законної сили.

Позивач наголошував, що протягом усього часу перебування під вартою він стикався із систематичним порушенням його прав на гідні умови життя та медичну допомогу, що підтверджується численними звітами моніторингових візитів Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Тривале утримання в умовах, які суперечать статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, спричинило йому глибокі психологічні страждання, призвело до емоційного виснаження та відчуття постійної незахищеності. ОСОБА_1 стверджував, що інтенсивність та тривалість цих негативних чинників завдали суттєвої шкоди його моральному стану, що засадами розумності та справедливості потребує відповідної грошової компенсації зі сторони держави.

З огляду на викладене, позивач просив стягнути з Державного бюджету України 1 000 000 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 листопада 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5000 грн моральної шкоди. Судові витрати в сумі 1211,20 грн судового збору компенсовано за рахунок держави.

Не погоджуючись із цим рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Воронюк К.Ю., оскаржив його в апеляційному порядку, вважаючи рішення в цій частині незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, порушив вимоги процесуального закону і безпідставно дійшов висновку, що сума у розмірі 5000 грн є справедливою та достатньою компенсацією за встановлене порушення прав позивача. Позивач наголошує, що суд не врахував практику Європейського суду з прав людини, зокрема пілотне рішення у справі «Сукачов проти України», згідно з яким встановлення факту неналежних умов утримання створює сильну презумпцію заподіяння моральної шкоди, а сума відшкодування не повинна бути нерозумною порівняно із виплатами ЄСПЛ у подібних справах.

Апеляційна скарга також обґрунтована тим, що найважливішим чинником для оцінки рівня шкоди є тривалість перебування особи в нелюдських умовах, що у випадку ОСОБА_1 становила 65 місяців. На думку скаржника, суд першої інстанції проігнорував інтенсивність перенесених ним страждань та «психологічну рану», завдану багаторічним триманням у СІЗО з порушенням санітарних та побутових норм. Також, на думку позивача, висновок суду про відсутність його скарг під час утримання або доказів тривалого лікування не може бути підставою для радикального зменшення розміру компенсації, оскільки держава зобов`язана забезпечити адекватне відшкодування за сам факт порушення статті 3 Конвенції.

ОСОБА_1 вказує, що розрахований ним розмір відшкодування базується на засадах розумності і справедливості, враховуючи показник мінімальної заробітної плати та значний термін його перебування в установі. Призначена судом сума в 5000 грн є неспівмірною із глибиною душевних страждань та не відповідає меті компенсаційного засобу правового захисту. Позивач вважає, що лише повне задоволення позовних вимог дозволить належним чином відшкодувати завдану йому немайнову шкоду, спричинену бездіяльністю органу державної влади.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене без всебічного, повного і об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, тому підлягає зміні шляхом стягнення з Державного бюджету України на його користь моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн.

В апеляційній скарзі ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, вказує на неповне з`ясування обставин справи та неналежну оцінку наданих закладом заперечень. Установа наголошує, що звіти моніторингових візитів Уповноваженого ВРУ з прав людини, на які посилався позивач, мають узагальнений характер і не підтверджують порушення умов тримання саме у тих камерних приміщеннях, де перебував ОСОБА_1 . Крім того, один із наведених у звітах епізодів застосування сили стосувався зовсім іншої особи, що виключає його відношення до даної справи та свідчить про відсутність доказів жорстокого поводження безпосередньо з позивачем.

Відповідач зауважує, що ОСОБА_1 не надано жодних медичних документів, висновків психологів чи актів фіксації тілесних ушкоджень, які б підтверджували погіршення стану його здоров`я або реальні моральні страждання внаслідок перебування в СІЗО. Установа стверджує, що умови утримання позивача відповідали встановленим вимогам: у прогулянкових двориках забезпечено природне освітлення, у 2020 році проведено капітальний ремонт лазне-прального комплексу, організовано належне харчування та медичне обслуговування. Відповідач акцентує увагу на тому, що за весь період перебування в установі від ОСОБА_1 не надходило скарг щодо неналежного поводження чи побутових умов, що робить його теперішні претензії необґрунтованими.

Водночас скаржник зауважує, що характер інкримінованих ОСОБА_1 тяжких злочинів, зокрема вимагання, крадіжки в особливо великих розмірах та встановлення злочинного впливу, сам по собі є вагомим чинником негативного впливу на емоційний стан особи. На переконання установи, можливі психологічні переживання позивача є наслідком його протиправного способу життя та усвідомлення відповідальності за скоєне, а не результатом бездіяльності адміністрації СІЗО. Відповідач вважає, що причинно-наслідковий зв`язок між умовами тримання та станом здоров`я позивача не доведений, а стягнута судом сума компенсації є безпідставною та завищеною з огляду на відсутність належних доказів реальної шкоди.

З огляду на викладене, ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06.11.2025 в частині задоволених позовних вимог, ухваливши у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Учасники справи та їх представники до суду не з`явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Положеннями частини 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, судова колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 подана в його інтересах адвокатом Воронюк К.Ю., підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення в повному обсязі вказаним вимогам не відповідає.

Як слідує із матеріалів справи рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 23.11.2024 у справі №560/10629/24 за позовом ОСОБА_1 до ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, Міністерство юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, що набрало законної сили 09.06.2025, визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Хмельницький слідчий ізолятор» в частині невжиття заходів для приведення умов утримання ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства, якими визначаються умови відбування покарання засудженими, починаючи з 18.08.2018 по 17.01.2024; зобов`язано Державну установу «Хмельницький слідчий ізолятор» протягом 6 місяців з дня набрання рішенням законної сили привести житлові, побутові та санітарно - гігієнічні умов утримання у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови тримання осіб під вартою.

Зазначеним рішенням встановлено, що « ОСОБА_1 утримувався у Державній установі «Хмельницький слідчий ізолятор» у період з 17.08.2018 по 03.04.2024 у кримінальних провадженнях за обвинуваченням у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 185, ч. 1 ст. 255-2, ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 255-1 КК України.

Звільнений з Державної установи "Хмельницький слідчий ізолятор" на підставі ухвали Хмельницького апеляційного суду від 03.04.2024 про заміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Також встановлено, що житлово-побутові і санітарно-гігієнічні умови утримання осіб під вартою у слідчому ізоляторі, які утримуються Державній установі "Хмельницький слідчий ізолятор", не відповідають встановленим стандартам як в міжнародному, так і в національному законодавстві, що підтверджено: Звітом за результатами повторного моніторингово візиту до державної установи "Хмельницький слідчий ізолятор" Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 30.07.2019, Звітом за результатами повторного моніторингового візиту до державної установи "Хмельницький слідчий ізолятор" Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції представниками Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради з прав людини складено звіт від 02.07.2020 року, Звітом про результати відвідування державної установи "Хмельницький слідчий ізолятор" для виконання функцій національного первентивного механізму від 17.05.2023 року.

І суд виходив з того, що у даному випадку мало місце порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Та, з огляду на викладене, суд констатував, що відповідач не вжив достатніх належних заходів для повного приведення умов утримання підозрюваного під вартою позивача у відповідність до вимог чинного законодавства, чим допустив протиправну бездіяльність внаслідок невиконання обов`язку, встановленого законом».

Врахувавши встановлені рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 23.11.2024 року у справі № 560/10629/24, що набрало законної сили 09.06.2025, обставини утримання ОСОБА_1 у ДУ "Хмельницький слідчий ізолятор" у неналежних умовах, що принижують людську гідність і що є порушенням статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд першої інстанції вважав доведеним факт порушення прав позивача на гідні умови утримання в ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» та наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди саме у розмірі 5000 грн, посилаючись на відсутність скарг позивача під час перебування в СІЗО та недоведеність необхідності тривалого лікування через умови тримання.

Проте, судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визначеного розміру компенсації, оскільки вони не повною мірою відповідають характеру та тривалості порушених прав позивача.

За змістом статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та джерелом права для судів України.

Згідно зі статтею 3 Конвенції, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Розмір відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, тривалості немайнових втрат, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, визначені статтями 1173, 1174 ЦК України. Ці норми передбачають, що шкода відшкодовується державою незалежно від вини відповідного органу чи його посадових осіб. Для застосування такої відповідальності необхідною є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльність органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між ними.

Відповідно до статей 1, 7, 8 КВК України кримінально-виконавче законодавство має на меті, зокрема, запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими. Держава поважає і охороняє права засуджених, забезпечуючи їм право на гуманне ставлення, повагу до їх людської гідності та належне матеріально-побутове забезпечення.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, де кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається.

Частина 4 статті 82 ЦПК України вказує на те, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

Суд першої інстанції вірно виснував, що не підлягає доказуванню в цій справі факт утримання позивача у неналежних умовах, що принижують людську гідність, що є порушенням статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що встановлений рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 23.11.2024 у справі № 560/10629/24. Натомість предметом доказування у цій справі є характер і обсяг моральних страждань позивача, спричинених такими умовами, та визначення розміру їх грошового відшкодування.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом («Станков проти Болгарії», № 68490/01, від 12 липня 2007 року). Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Водночас судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень. Схожий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 372/4399/15-ц.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, зокрема у справах «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Калок проти Франції» (2000 рік) та «Недбала проти Польщі» (2000 рік), де суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо підходу ЄСПЛ до розрахунку шкоди, суд зазначає, що у справі «Сукачов проти України» (Заява № 14057/17, п. 117) вказано: висновок про порушення статті 3 Конвенції призводить до виникнення обґрунтованої презумпції заподіяння ув`язненому моральної шкоди. Грошове відшкодування має бути доступним будь-якому ув`язненому, який тримався в нелюдських умовах, а сума відшкодування не повинна бути нерозумною порівняно із сумами справедливої сатисфакції в аналогічних справах («Ананьєв та інші проти Росії», п. 230).

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 перебував у ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» понад 5 років (з серпня 2018 року по квітень 2024 року) в умовах, які звітами моніторингових груп та преюдиційним рішенням адміністративного суду визнані такими, що порушують встановлені законодавством норми. Проте, суд першої інстанції при визначенні моральної шкоди у розмірі 5000 грн не здійснив належного обґрунтування щодо застосованого принципу справедливості, особливо з урахуванням надзвичайно тривалого часу перебування позивача в умовах, що порушують статтю 3 Конвенції.

Колегія суддів вважає, що визначена судом першої інстанції сума компенсації моральної шкоди є заниженою та не забезпечує відновлення порушених прав позивача. Виходячи з тривалості перебування ОСОБА_1 у неналежних умовах (понад 65 місяців), системності виявлених порушень та враховуючи засади розумності і справедливості, апеляційний суд вважає за необхідне збільшити розмір стягнутої моральної шкоди до 50 000 грн.

А тому, з огляду на наведене, частково обґрунтованими є доводи апеляційної скарги позивача.

Щодо доводів апеляційної скарги ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» про незаконність оскаржуваного судового рішення в частині задоволених вимог з посиланням на відсутність скарг позивача під час перебування в установі та недоведеність погіршення стану його здоров`я, судова колегія зазначає наступне.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 570/936/20, пасивна поведінка особи, яка перебуває у вразливому стані під повним контролем держави, не спростовує самого факту перебування цієї особи в умовах, що принижують її гідність. Відсутність офіційних звернень не може бути виправданням для бездіяльності установи щодо забезпечення законодавчо встановлених норм тримання, оскільки обов`язок дотримання прав людини лежить на державі незалежно від активності самого ув`язненого. Більше того, відсутність необхідності у стаціонарному медичному лікуванні не нівелює факту заподіяння моральних страждань, оскільки порушення статті 3 Конвенції створює сильну презумпцію моральної шкоди.

Доводи відповідача про те, що спосіб життя позивача, його процесуальний статус або характер вчинених ним правопорушень є факторами, що нівелюють моральні страждання, колегія суддів відхиляє як такі, що прямо суперечать фундаментальним засадам правової держави.

Право на гідне поводження та захист від катувань є абсолютним і гарантується статтею 3 Конвенції кожній особі без винятку, незалежно від її правового статусу, тяжкості пред`явленого обвинувачення чи негативної характеристики особи. Відтак, будь-які посилання установи на особистість позивача як на підставу для звільнення держави від обов`язку відшкодування шкоди за порушення основоположних прав людини є юридично неспроможними.

Колегія суддів наголошує, що держава, беручи особу під варту, бере на себе повну відповідальність за її життя, здоров`я та забезпечення умов, що не принижують людську гідність. Невиконання державою цього обов`язку через брак фінансування чи інші внутрішні причини не є підставою для відмови у виплаті справедливої компенсації.

Відсутність достатнього фінансування установи, на яку посилається відповідач, не може бути підставою для звільнення держави від обов`язку забезпечити особі умови тримання під вартою, що відповідають стандартам людської гідності. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що брак фінансових ресурсів не є виправданням для порушення статті 3 Конвенції.

Інші доводи апеляційної скарги ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні спірних правовідносин, однак вони не спростовують висновків суду про встановлені адміністративним судом у справі № 560/10629/2, обставин щодо неналежних умов утримання позивача.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18) дійшла висновку, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову.

Так як розмір заявлених вимог 1000000 грн, тому розмір судового збору, що підлягав сплаті при зверненні до суду з цим позовом, становить 10000 грн (1000000*1%).

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду справляється судовий збір у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги від розміру оспорюваної суми.

Оскільки ОСОБА_1 оскаржив рішення в частині незадоволених позовних вимог у розмірі 995000 грн, тому судовий збір за подання апеляційної скарги становить 14925 грн 00 коп. (9950 *150%).

Враховуючи те, що за результатом апеляційного перегляду судового рішення апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, оскаржуване судове рішення зміні, шляхом збільшення розміру стягненої моральної шкоди з 5000 грн до 50000 грн, відсоток задоволених вимог ОСОБА_1 в суді першої інстанції становить 5% (50000/1000000*100) та в суді апеляційної інстанції - 4,52% (45000/995000*100).

Отже, з урахуванням пропорційності обчислення розміру судового збору до відсотка задоволених позовних вимог, судовий збір за подання позову становить 500 грн, а судовий збір за подання апеляційної скарги 675 грн, а всього - 1175 грн.

Так як ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, а його позов задоволено частково, тому вказані судові витрати пропорційно до задоволеної частини вимог підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.

У зв`язку з залишенням без задоволення апеляційної скарги Державної установи «Хмельницький слідчий ізолятор», сплачений нею судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на останню.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Державної установи «Хмельницький слідчий ізолятор» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою в його інтересах адвокатом Воронюк Катериною Юріївною, задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 листопада 2025 року змінити.

Збільшити розмір стягненої з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) моральної шкоди до 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

В решті рішення залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з Державної установи «Хмельницький слідчий ізолятор» (, м. Хмельницький, вул. Кам`янецька, 39) у дохід держави судовий збір у розмірі 1175 (одна тисяча сто сімдесят п`ять) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 січня 2026 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай