Справа № 2-3206/11 Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/811/3724/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Підлужного В.І.

з участю: представника ОСОБА_1 Антонюк О.О.,

розглянувши апеляційну скаргу Львівської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

в листопаді 2011 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , у якому просила припинити право спільної часткової власності відповідача на 40 % павільйону на АДРЕСА_1 , визнати за нею право власності на спірний павільйон площею 57,7 кв.м..

Позов мотивовано тим, що 19 квітня 2007 року приватний підприємець ОСОБА_3 уклала договір купівлі - продажу павільйону на АДРЕСА_1 , згідно якого продала вказаний павільйон площею 30 кв.м. їй ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 за ціною 12 000 грн. у частках 60 % та 40 % відповідно. Зазначає, що після придбання об`єкта продажу нею ( ОСОБА_1 ), з попереднім погодженням з іншим співвласником ОСОБА_4 , замість тимчасового збірно - розбірного каркасу павільйону площею 30 кв.м здійснено будівництво павільйону на фундаменті. Після будівництва, відповідач не визнає право власності на вказаний павільйон за нею (позивачем). Стверджує, що відсутність оновлених правовстановлюючих документів на новозбудований павільйон перешкоджає у його оформленні, створює правову невизначеність у технічній характеристиці належного їй (позивачу) нерухомого майна та перешкоджає його обов`язковій державній реєстрації. Просила позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 3 лютого 2012 року, з урахуванням ухвали цього суду від 15 серпня 2013 року про виправлення описки, позов задоволено. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 40 % будівлі мийки у на АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на будівлю мийки площею 57,7 кв.м на АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 188, 20 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила Львівська міська рада. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові. Посилається на те, що вказане нежитлове приміщення, на яке визнано право власності на підставі рішення, є тимчасовою спорудою. Вказує, що згідно листів Шевченківської адміністрації Львівської міської ради №4-36-7861 від 12 червня 2023 року та Управлінням державного контролю за використанням та охороною земель від 29 серпня 2023 року №4-2412-11571 за адресою: АДРЕСА_2 розміщено будівлю мийки із сендвіч панелей площею 60 кв.м. З інформації, наданої Інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю від 31 травня 2023 року, вбачається, що в реєстрі містобудівної діяльності відсутні будь - які відомості про документи щодо початку будівельних робіт та про готовність об`єкта до експлуатації за вказаною адресою. Відповідно до інформації, наданої Управлінням архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради від 20 червня 2023 року, на об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) Управління архітектури та урбаністики містобудівних умов і обмежень не надавало. Вважає, що Шевченківським районним судом м. Львова було прийнято незаконне та необґрунтоване рішення та ухвали про виправлення описок, якими насправді змінено резолютивну частину рішення та внаслідок яких зареєстровано право власності на тимчасову споруду всупереч Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно з інформацією, наданою Управлінням земельних ресурсів Департамену містобудування Львівської міської ради, інформація про прийняті Львівською міською радою рішення (ухвали) про передачу у власність чи надання в користування фізичним або юридичним особам земельних ділянок для обслуговування об`єктів нерухомого майна за вказаними адресами, в Управлінні земельних ресурсів відсутня. Також відсутня інформація про укладання договорів оренди земельних ділянок для обслуговування зазначених об`єктів нерухомого майна. Стверджує, що Львівська міська рада є власником земельної ділянки на АДРЕСА_2 , на якій розташований вказаний об`єкт. Вказує, що Львівська міська рада у відповідності до ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" є органом місцевого самоврядування в Україні, що представляє Львівську міську територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами України. Посилається на ст.ст. 26, 60, 80 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. ст. 12, 83, 116, 123 ЗК України. Зазначає, що єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права власності чи права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

01 грудня 2023 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 березня 2024 року апеляційну скаргу Львівської міської ради задоволено частково. Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 3 лютого 2012 року закрито.

Постановою Верховного суду від 15 жовтня 2025 року касаційну скаргу Львівської міської ради задоволено. Ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 березня 2024 року скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова Верховного суду мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що питання поновлення строку на апеляційне оскарження вирішується на стадії його відкриття. Поновивши пропущений процесуальний строк суд тієї ж інстанції не має повноважень переглядати це рішення або повторно досліджувати питання поновлення строку з інших підстав. Визначальним для унормування початку перебігу строку на апеляційне оскарження є вручення повного судового рішення; апеляційний суд не встановив, що Львівська міська рада зазначила у клопотанні про поновлення строку неправдивих відомостей про дату отримання судового рішення або іншим чином зловживала процесуальними правами з метою неправомірного отримання процесуального права на апеляційне оскарження поза межами встановлених законом строків. За таких обставин висновок апеляційного суду про наявність підстав для закриття апеляційного провадження у цій справі є помилковим.

В судове засідання, представник ЛМР не з`явився, будучи повідомленими належним чином у відповідності до ст. 128 ЦПК України.

Отже, з урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 на заперечення доводів апеляційної скарги та залишення такої без розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без розгляду.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

У рішенні від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьев проти України" (заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 34) ЄСПЛ вкотре повторив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Відповідно до приписів частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Процесуальним законом визначено алгоритм дій суду при надходженні апеляційної скарги, зокрема щодо перевірки відповідності її форми і змісту вимогам закону та дотримання визначених законом процесуальних строків оскарження судових рішень, вирішення питання про поновлення цих строків, за умов наявності поважних причин їх пропуску. Процесуальними наслідками такої перевірки є: залишення апеляційної скарги без руху (частина перша статті 357 ЦПК України), поновлення строку на апеляційне оскарження (у разі пропуску строку з поважних причин за наявності відповідного клопотання) та відкриття апеляційного провадження у справі (статті 354, 359 ЦПК України), відмова у відкритті апеляційного провадження (з підстав, передбачених статтею 358 ЦПК України), повернення апеляційної скарги (стаття 185, частина п`ята статті 357 ЦПК України).

Поняття "суд, встановлений законом" стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України", заяви № 29458/04 та № 29465/04).

ЦПК України встановлює повноваження, якими наділені суди кожної з інстанцій при прийнятті скарг (заяв) та розгляді справ по суті.

Висновки суду апеляційної інстанції про відповідність форми і змісту апеляційної скарги вимогам процесуального закону повинні мати місце до вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, а не після постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, якою суд фактично встановив відсутність перешкод для прийняття скарги до провадження та апеляційного перегляду судового рішення.

Так, статтею 362 ЦПК України визначено перелік підстав закриття апеляційного провадження.

До таких підстав процесуальне законодавство відносить випадки, якщо: 1) після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги; 2) після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 3) після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Зазначена норма не передбачає можливості закриття апеляційного провадження з підстави його помилкового відкриття (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року в справі № 601/485/23 (провадження № 14-139цс24)),

Згідно зі частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій (пункт 3 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 44 ЦПК України суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (частина четверта статті 81 ЦПК України).

Одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є пропорційність (пункт 6 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (пункт 1 частини другої статті 43 ЦПК України).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Отже, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Добросовісність необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі (частина друга статті 44 ЦПК України).

Наведений у частині другій статті 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (частина третя статті 44 ЦПК України).

Встановлено, що згідно договору купівлі - продажу від 19 квітня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 купили павільйон площею 30 кв.м на АДРЕСА_1 у частках 60 % та 40 % відповідно.

Позивач провела реконструкцію цього павільйону. Згідно технічного паспорта від 6 вересня 2010 року, виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", загальна площа будівлі мийки становить 57,7 кв.м.

Оскаржуване рішення мотивовано наступним.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Відповідно до ст. 331 цього Кодексу право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Згідно із ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 357 цього Кодексу співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Згідно із ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про припинення права спільної часткової власності ОСОБА_2 на 40 % павільйону на АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_1 права власності на павільйон площею 57,7 кв.м за цією адресою.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року поновлено Львівській міській раді строк на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 3 лютого 2012 року та відкрито провадження у справі. Львівська міська рада у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження посилалася на те, що вона не була стороною у справі, участі в суді першої інстанції не приймала, копію оскаржуваного рішення отримала 1 серпня 2023 року, а 6 вересня 2023 року подала апеляційну скаргу. На цій стадії апеляційний суд прийшов до висновку, про підставність клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Поновлюючи строк на апеляційне оскарження, суд виходив із того, що забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

Забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судом з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Прецедентна практика ЄСПЛ виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції").

Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу "res judicata", тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі "Рябих проти Росії").

Питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими.

Суд повинен перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип "res judicata" (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2008 року у справі "Пономарьов проти України").

Пунктом 13 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України передбачено, що судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення Шевченківським районним судом м.Львова (3 лютого 2012 року) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У постанові від 16 серпня 2017 року (справа № 2-779/09) Верховний Суд України зазначив, що національні суди мають ухвалювати рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. У кожному випадку вони повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків. При цьому у справі № 2-779/09 Верховний Суд України звернув увагу на те, що відповідач оскаржила рішення суду першої інстанції через 6 років після його ухвалення.

У постанові Верховного Суду від 1 березня 2018 року у справі № 1326/3235/12 зазначено, що за положеннями частини третьої статті 297 ЦПК України (чинної, на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції) незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення. В пункті 70 Рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04), яке набуло статусу остаточного 20 січня 2012 року, Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Враховуючи, що річний строк, визначений частиною третьою статті 297 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення до суду з апеляційною скаргою) для органу місцевого самоврядування є присічним, а тому поновленню не підлягає. Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, - Львівської міської ради на рішення Франківського районного суду міста Львова від 6 грудня 2012 року, оскільки апеляційне провадження було відкрито помилково. Рішення Франківського міського суду проголошено 6 грудня 2012 року, Львівська міська рада звернулась з апеляційною скаргою 23 серпня 2017 року, тобто через більш ніж 4 роки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 2-1678/05 (провадження № 14-262цс19) та в постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 638/11409/15-ц (провадження № 61-530св20), від 11 червня 2020 року у справі № 2-о-192/2008 (провадження № 61-40761св18), від 9 вересня 2020 року у справі № 2-о-72/08 (провадження № 61-15787св19) зазначено, що враховуючи імперативний характер положень абзацу третього частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року та те, що річний строк, визначений для органу місцевого самоврядування, є присічним і поновленню не підлягає, то суд позбавлений у цьому випадку можливості оцінювати поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

У постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 Велика Палата ВерховногоСуду відступила від висновків щодо строку на апеляційне оскарження судових рішень, сформульованих, зокрема в її постанові від 19 червня 2019 року у справі № 2-1678/05, та зауважила, що абзац третій частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" стосувався випадків, коли після спливу присічного строку рішення суду першої інстанції оскаржила сторона спору (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 70)), від імені якої у спірних правовідносинах діяв орган державної влади чи місцевого самоврядування, якщо така сторона брала участь у справі та була належно повідомленою про її розгляд.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 зазначено, що позивачка ініціювала спір про визнання права власності на земельну ділянку комунальної власності територіальної громади міста Львова. Ця ділянка, якою, за твердженням позивачки, користувався її батько, після його смерті нібито не ввійшла до складу спадкового майна. Міськрада діє у спірних матеріальних правовідносинах як представник інтересів власника земельної ділянки - відповідної територіальної громади. Але такого власника позивачка відповідачем не визначила. Територіальна громада міста Львова не брала участі у справі (не була її стороною), але щодо неї суд вирішив питання про її право власності. Тобто вона є стороною ініційованого позивачкою спору. Відповідачами визначені філія Центру державного земельну кадастру та територіальний орган Державного агентства земельних ресурсів України, які є неналежними за вимогою позивачки. Ні міськрада, ні інший орган місцевого самоврядування Львова не були залученими до участі у справі. З огляду на вказане для визначення межі строку на апеляційне оскарження абзац третій частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції Закону № 4176-V не застосовний. Перебіг строку на апеляційне оскарження судового рішення від 7 серпня 2009 року для територіальної громади міста Львова розпочався згідно з матеріалами справи з моменту отримання копії цього рішення 3 вересня 2018 року. А 2 жовтня 2018 року Львівська міська рада подала таку скаргу. Тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано поновив їй строк на апеляційне оскарження з метою захисту прав та інтересів територіальної громади Львова.

Норми, які регулюють строки подання скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій.

Інститут процесуальних строків сприяє досягненню юридичної визначеності, а також стимулює учасників справи та інших заінтересованих осіб добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Право на апеляційне оскарження судового рішення напряму залежить від обізнаності про наявність судового спору та своєчасності отримання судового рішення суду першої інстанції.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для пропуску процесуального строку, зокрема, на апеляційне оскарження рішення.

Поважними причинами пропуску процесуального строку вважаються такі обставини, за яких своєчасне апеляційне оскарження стає неможливим або утрудненим, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання апеляційної скарги.

Такі висновки наведені у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 204/2113/14-ц (провадження № 61-27658св18), від 25 листопада 2020 року у справі № 2-9436/2007 (провадження № 61-10856св20).

Лише наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в апеляційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку апеляційного оскарження з поважних причин.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що в акті обстеження земельної ділянки №219 від 2 червня 2023 року зазначено, що відповідно до п. 4 додатку 1-В до ухвали Львівської міської ради від 30 червня 2016 року №629 "Про внесення змін до ухвали міської ради від 23 квітня 2015 року № 4527 "Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м.Львова" вилучено з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд у зв`язку з набуттям права власності на споруду, розміщену на АДРЕСА_1 , в якій здійснювала підприємницьку діяльність ОСОБА_1 ..

Таким чином, належить зробити висновок, що Львівській міській раді у 2016 році було відомо про набуття ОСОБА_1 права власності на будівлю, яке було зареєстроване згідно Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Оскільки судом встановлено, що ухвалою № 629 від 30 червня 2016 року Львівська міська рада внесла зміни до ухвали від 23 квітня 2015 року № 4527 "Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м.Львова" та вилучила з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд за адресою розміщення: вул..Миколайчука - Заміська споруду ОСОБА_1 у зв`язку з набуттям права власності; належить зробити висновок, що на цю дату (30 червня 2016 року) Львівській міській раді було відомо про набуття права власності ОСОБА_6 на спірне приміщення.

Однак, рішення суду першої інстанції Львівська міська рада оскаржила в апеляційному порядку лише 6 вересня 2023 року (більше як через 11 років після ухвалення рішення та через 7 років після вилучення об`єкта із складу тимчасових споруд).

Окрім того, є встановленим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 25 травня 2016 року власником частки спірної будівлі є ОСОБА_7 ..

На час вирішення апеляційним судом питання про поновлення Львівській міській раді строку на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 3 лютого 2012 року ці обставини не були відомі суду, оскільки в матеріалах справи такі відомості були відсутні.

Сам лише факт подання апеляційної скарги після спливу 11 років особою, не залученою до участі у справі, за наявності обставин, які стверджують про обізнаність міської ради про набуття ОСОБА_1 права власності на приміщення та вилучення самою міською радою такого приміщення із тимчасових споруд у 2016 році, про що апеляційному суду стало відомо під час розгляду справи, належить розцінювати як зловживанням процесуальними правами на підставі частини другої статті 44 ЦПК України.

Встановлення наведених вище обставин у випадку, коли відкриття апеляційного провадження відбулось за відсутності матеріалів справи, не позбавляє суд апеляційної інстанції можливості застосувати приписи статті 44 ЦПК України на стадії апеляційного розгляду (перегляду оскарженого судового рішення по суті) без ухвалення постанови за правилами статті 35 і глави 9 розділу III ЦПК України з особливостями, зазначеними у статті 382 цього Кодексу.

Такий висновки в цілому узгоджується з правовою позицією, сформованою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 вересня 2025 року в справі № 601/485/23 (провадження № 14-139цс24).

Відповідно до частини другої статті 381 ЦПК України процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом апеляційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без розгляду, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні, адже можливість їх розподілу передбачена статтями 142, 257 ЦПК України лише для залишення позову без розгляду, а не залишення без розгляду документа у зв`язку із визнанням його подання зловживанням процесуальними правами.

Керуючись статтями 14, 44, 258 - 261, 268, 367, 368, 381 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, залишити без розгляду.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з моменту її підписання.

Повний текст ухвали складено 11 лютого 2026 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.