КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1688/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2026 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2025 року та на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариств «Державний ощадний банк України», Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення коштів, штрафних санкцій та моральної шкоди,

встановив:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до АТ «Державний ощадний банк України», в якому просив суд:

- стягнути з відповідача на користь позивача незаконно списані кошти в розмірі 15 548,45 грн;

- стягнути з відповідача на користь позивача 54,33 грн штрафних санкцій (неустойки) за прострочення зобов`язання;

- стягнути з відповідача на користь позивача 10 000,0 грн моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 14 червня 2013 року між сторонами було укладено додатковий договір № 1 до договору № 1229301 про відкриття фізичній особі поточного рахунку для зарахування заробітної плати/пенсії та здійснення платіжних операцій з використанням платіжної картки за дебетово-кредитною схемою.

В період часу з 22 квітня 2024 року по 15 травня 2024 року позивач не міг з вини відповідача - банку здійснювати видаткові операції з цього банківського рахунку на суму 28 817,00 грн, оскільки кошти, які надходили на цей рахунок, як зарахування пенсійних виплат та заробітної плати, були заблоковані та в подальшому списані банком.

22 квітня 2024 року позивач отримав від відповідача повідомлення про накладення арешту на поточний (картковий) рахунок № НОМЕР_1 , в АТ «Ощадбанк» (Київська філія) - на суму 28817,00 грн.

В подальшому листом від 20 червня 2024р. за № 11/5-16/5375/2014/с відповідач повідомив позивача, що на його поточні (карткові) рахунки накладено арешт, згідно: постанови про арешт коштів боржника ВП № НОМЕР_6 від 31 травня 2023р. видана Шевченківським відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в межах суми 27250,0 грн; постанови про арешт коштів боржника ВП НОМЕР_7 від 31 травня 2023р. видана Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в межах суми 1567,86 грн.

Банк зазначив, що при опрацюванні постанов, які надійшли до Банку через АСВП (електронно), відповідь автоматично надсилається через АСВП (електронно).

07 червня 2024 року відповідачем було списано з банківського рахунку позивача за ВП № НОМЕР_6 кошти на суму 13 980,59 грн, та 04 липня 2024 року - 1567,86 грн, а загалом - 15 548,45 грн.

На думку позивача, накладення арешту банком на його рахунок № НОМЕР_1 , який призначений виключно для виплати пенсії та заробітної плати унеможливив отримання позивачем пенсійних виплат, заробітної плати, що призвело до порушення його конституційних прав.

При цьому на думку сторони позивача, відповідачем були порушення положення статей 1066, 1068, 1071, 1073 ЦК України, і відповідно до положень ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач повинен сплатити позивачу пеню у розмірі 54,33 грн. за період заборгованості з 22 квітня 2024 року по 14 травня 2024 року.

Крім того, неправомірна поведінка відповідача спричинила позивачу моральну шкоду, яку він оцінив в 10 000,00 грн.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 липня 2024 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

11, 17, 21 жовтня 2024 року на адресу суду позивачем було тричі подано аналогічні за змістом заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 190-196, а.с. 214-217, а.с. 242-249 т. 1), в яких позивач просив суд:

- стягнути з відповідача АТ «Державний ощадний банк України» на користь позивача - 15 633,59 грн списані кошти з поточного (карткового) рахунку № НОМЕР_1 , відкритого АТ «Ощадбанк» (Київська філія) на ім`я позивача, згідно постанов про арешт коштів боржника: 13 980,59 грн. - ВП № НОМЕР_6 від 31 травня 2023 року виданою Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); 1567,86 грн - ВП № НОМЕР_8 від 31 травня 2023 року. видана Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ);

- стягнути з відповідача АТ «Державний ощадний банк України» на користь позивача 9586,29 грн завданих збитків за безпідставне списання коштів;

- стягнути з АТ «Державний ощадний банк України» на користь позивача 10000,00 грн моральної шкоди.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2024 року було залучено до участі у справі, в якості співвідповідача Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ).

15 січня 2025 року на адресу суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог (а.с. 61-66 т.2), в якій позивач просив суд:

- стягнути з відповідачів: АТ «Державний ощадний банк України», Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) на користь позивача - 16 985,63 грн, списані кошти з поточного (карткового) рахунку № НОМЕР_1 , відкритого АТ «Ощадбанк» (Київська філія) на ім`я позивача, згідно з постановами про арешт коштів боржника, у тому числі: 13 980,59 грн - списаних коштів згідно з постановою ВП № НОМЕР_6 від 31 травня 2023 року виданою Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); 3005,04 грн. - списаних коштів згідно з постановою ВП № НОМЕР_8 від 31 травня 2023 року виданою Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - солідарно (далі по тексту - вимога № 1);

- стягнути з відповідачів: АТ «Державний ощадний банк України», Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) на користь позивача 10 786,98 грн завданих збитків - солідарно (далі по тексту - вимога № 2);

- стягнути з відповідачів: АТ «Державний ощадний банк України», Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) на користь позивача 10 000,00 грн моральної шкоди - солідарно (далі по тексту - вимога № 3).

Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2025 року були прийняті до розгляду заяви позивача про збільшення позовних вимог від 11, 17, 21 жовтня 2024 року та від 15 січня 2025 року.

31 березня 2025 року на адресу суду стороною позивача було подано чергову заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 107-112 т. 2).

Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 квітня 2025 року судом відмовлено в прийнятті до розгляду заяви сторони позивача про уточнення позовних вимог від 31 березня 2025р.

01 липня 2025 року позивачем подано до суду заяву про поновлення процесуального строку та збільшення розміру позовних вимог, в редакції від 01 липня 2025 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року заяву позивача про поновлення процесуального строку на звернення до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог в редакції від 01 липня 2025 року - залишено без задоволення; відмовлено в прийняті та повернуто позивачу заяву про збільшення розміру позовних вимог в редакції від 01 липня 2025 року.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву про поновлення процесуального строку на звернення до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог в редакції від 01 липня 2025 року, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга обґрунтована тим, що у зв`язку із залученням до участі у справі в якості співвідповідача Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), а також значним перевищенням судом встановлених законом строків розгляду справи в порядку спрощеного провадження, відбулось значне збільшення періоду триваючого правопорушення, пов`язаного із грошовими зобов`язаннями, за який передбачено стягнення встановлених законом штрафних санкцій (інфляційні витрати, три відсотки річних), тому у позивача виникло законне право на уточнення позовних вимог та врахування цього збільшеного строку розгляду справи для корегування розміру штрафних санкцій з метою ефективного захисту порушених прав позивача.

Зазначені обставини є об`єктивно непереборними, та не залежали від волевиявлення позивача та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного врахування цих обставин при поданні заяви про збільшення позовних вимог 21 жовтня 2024 року.

Позивач вказує, що позовні вимоги, викладені ним у позовній заяві від 12 липня 2024 року, у заяві про збільшення позовних вимог від 21 жовтня 2024 року та заяві про поновлення процесуального строку для подання заяви збільшення позовних вимог від 01 липня 2025 року не є новими позовними вимогами та є тотожними порівняно з позовними вимогами, які заявлені у первісному позові та у заяві про збільшення позовних вимог від 21 жовтня 2024 року.

Крім цього, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року, у якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) про стягнення коштів, штрафних санкцій та моральної шкоди з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 21 жовтня 2024 року, від 15 січня 2025 року та від 01 липня 2025 року.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом помилково зазначено неправдиву інформацію про те, що позивач, начебто, стверджував, що поточний (картковий) рахунок № НОМЕР_1 може бути використаний ВИКЛЮЧНО для зарахування заробітної плати позивача та пенсії. Оскільки сторона позивача ані в позовній заяві, ані в інших заявах та клопотаннях не застосовувала термін «виключно» для обґрунтування позовних вимог.

Крім цього, суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, не врахував обставини, які були встановлені раніше при прийнятті судом рішення в іншій цивільній справі, а саме у цивільній справі № 370/3209/19, яка розглядалася Макарівським районним судом Київської області (провадження 4-с/370/6/24), яка набрала законної сили та досліджена в судовому засіданні.

Ухвалою суду від 30 липня 2024 року визнано протиправною та скасовано постанови старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінкевича О.В. від 31 травня 2023 року ВП № НОМЕР_6 про арешт коштів боржника на суму 27 250,00 грн та від 31 травня 2023 року ВП № НОМЕР_8, які направлено для виконання до АТ «Ощадбанк» та згідно з якими банком накладено арешт на кошти (пенсія, заробітна плата) боржника - фізичної особи: ОСОБА_1 , рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у Філія - Головне управління по м. Києві та Київській області АТ «Ощадбанк».

Апелянт вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції, згідно яким суд не визнав, що поточний (картковий) рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Державний ощадний банк України» (Київська філія) на ім`я позивача таким що має цільове призначення для зарахування пенсійних виплат/ заробітної плати

Посилається також на те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення безпідставно не урахував висновки Великої Палати Верховного Суду, наведених в пунктах 77, 78 постанови від 20 квітня 2022 року у справі № 756/8815/20, згідно з якими саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження на рахунку коштів, накладення арешту на які заборонено, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Стверджує, що висновок суду про те, що грошові кошти, які були списані з рахунку позивача, в подальшому були направлені на задоволення вимоги стягувача ОСОБА_2 у ВП № НОМЕР_6, ВП № НОМЕР_8 - не відповідають фактичним обставинам, які були досліджені та встановлені під час розгляду справи.

У апеляційні скарзі крім іншого, ОСОБА_1 заявив клопотання про розгляд справи в суді апеляційної інстанції за правилами загального позовного провадження.

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві (заявникові) (п.6 ч.1 ст.353 ЦПК), а також щодо відмови поновити або продовжити пропущений процесуальний строк (п.10 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення коштів, штрафних санкцій та моральної шкоди у загальному розмірі (з урахуванням прийнятого судом уточнення позовних вимог) 37 772,61 грн.

Крім цього, в межах даного апеляційного провадження переглядається ухвала суду про відмову у поновленні процесуального строку та повернення позивачу заяви про збільшення розміру позовних вимог.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Встановлено, що Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 липня 2024 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

11, 17, 21 жовтня 2024 року на адресу суду позивачем було тричі подано аналогічні за змістом заяви про збільшення позовних вимог, які, разом із заявою про збільшення позовних вимог від 15 січня 2025 року були прийняті судом та враховані під час розгляду справи.

01 липня 2025 року позивач подав чергову заяву про збільшення позовних вимог.

Позивач просив суд поновити йому процесуальний строк на звернення до суду із вказаною заявою, оскільки, на даний час збільшився термін, який впливає на розрахунок штрафних санкцій за прострочення грошового зобов`язання відповідачів, що в свою чергу впливає на розмір заявлених позивачем вимог та зумовлює необхідність подачі заяви про збільшення розміру позовних вимог з урахуванням актуального строку прострочення зобов`язання на дату прийняття судом відповідного рішення.

Повертаючи заяву, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що заява подана позивачем до суду 01 липня 2025 року, після початку першого судового засідання (29 жовтня 2024 року), тобто з порушенням процесуального строку, який чітко визначений ст. 49 ЦПК України. При цьому, зазначені позивачем причини пропуску строку на звернення з цією заявою, не є поважними.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд.

У частині першій статті 49 ЦПК України передбачено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 (провадження № 61-9545сво21) зазначено, що згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Верховний Суд виснував, що позовом у процесуальному сенсі є зверненням до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. При поданні таких заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України. Також Верховний Суд наголосив, що при застосуванні норм процесуального права належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Подібні висновки викладені також і в постановах Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21) та від 08 травня 2023 року у справі № 756/9882/1 (провадження № 61-2065св23).

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасниками справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Обґрунтовуючи подане клопотання про поновлення строку на подачу заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач зазначив, що заява у встановлений процесуальним законодавством строк не була подано, так як на даний час збільшився термін, який впливає на розрахунок штрафних санкцій за прострочення грошового зобов`язання відповідачів, що в свою чергу впливає на розмір заявлених позивачем вимог та зумовлює необхідність подачі заяви про збільшення розміру позовних вимог з урахуванням актуального строку прострочення зобов`язання на дату прийняття судом відповідного рішення.

Суд першої інстанції правильно зауважив, що в клопотанні не наведено причин та обставин, які б були об`єктивно непереборними, та не залежали від волевиявлення сторони позивачів та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного подання заяви про збільшення розміру позовних вимог, та які б були підтвердженні належними доказами.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 жовтня 2020 року в справі №9901/32/20 виснувала, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку з пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

У постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року в справі №560/14349/23 зазначено, що Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася до суду, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Враховуючи те, що позивачем у заяві не наведено поважних причин та не вказано обґрунтованих обставин неможливості подання заяви про збільшення розміру позовних вимог у встановлений процесуальним законодавством строк, що не залежали від волевиявлення позивача та були пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для позивача для подання заяви, суд першої інстанції дійшов парвильного висновку про відсутність підстав для поновлення процесуального строку для подання вказаної заяви.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в поновленні процесуального строку для подачі заяви у зв`язку із відсутністю поважних причин пропуску цього строку.

Посилання апелянта на порушення його права на справедливий суд є необґрунтованим.

Так, у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в процесуальних відносинах сторін, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Необґрунтована відмова у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог за наявності обґрунтованого клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку, є порушенням права позивача на доступ до суду.

Водночас, безпідставне поновлення процесуального строку є порушенням статті 6 Конвенції.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 12 серпня 2024 року в справі № 761/10495/21 (провадження № 61-7693св23) щодо схожих обставин та враховуються апеляційним судом.

Апеляційний суд звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Норми, що регулюють строки подачі скарг (заяв), безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення ЄСПЛ у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня 2010 року).

Тобто, звертаючись до суду із заявою про збільшення позовних вимог поза межами встановленого для цього процесуального строку, позивач повинен був розраховувати на те, що судом будуть застосовані процесуальні обмеження у зв`язку з пропуском строку на її подання, та забезпечити правові підстави для розгляду такої заяви, подавши разом з нею обґрунтоване клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку.

Оскільки вказані позивачем причини пропуску строку не є поважними, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у поновленні цього строку.

Правильними є також висновки суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог.

Встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року по справі №370/3209/19, яка набрала законної сили, задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 . Рішення Макарівського районного суду Київської області від 24 жовтня 2022р. по цивільній справі № 370/3209/19 скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та зобов`язання не чинити перешкод в користуванні земельною ділянкою, відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1152,6 грн.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 07 березня 2023 року по справі № 370/3209/19, яка набрала законної сили, заяву ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 про ухвалення додаткової постанови - задоволено частково.

Ухвалено додаткову постанову у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 24 жовтня 2022р., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та зобов`язання не чинити перешкод в користуванні земельною ділянкою. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в апеляційному суді у розмірі 24 500,0 грн.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 30 липня 2024р. по справі № 370/3209/19, яка набрала законної сили, визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінкевича О.В. від 31 травня 2023 року ВП № НОМЕР_6 про арешт коштів боржника на суму 27 250,00 грн, яку направлено для виконання до АТ «Ощадбанк» та згідно з якою банком накладено арешт на кошти (пенсія, заробітна плата) боржника - фізичної особи: ОСОБА_1 , рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у Філія - Головне управління по м. Києві та Київській області АТ «Ощадбанк»; визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінкевича О.В. від 31 травня 2023р. ВП № НОМЕР_8 про арешт коштів на суму 1567,86 грн., яку направлено для виконання до АТ «Ощадбанк» та згідно з якою банком накладено арешт на кошти (пенсія) боржника - фізичної особи: ОСОБА_1 , рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у Філія - Головне управління по м. Києві та Київській області АТ «Ощадбанк».

Зазначеною ухвалою Макарівського районного суду Київської області, було встановлено, що постановою старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінкевичем О.В. від 31 травня 2023 року на підставі виконавчого листа № 370/3209/19, виданого 10 травня 2023 року Макарівським районним судом Київської області відкрито виконавчі провадження: ВП № НОМЕР_6 - про стягнення заборгованості у розмірі 24 500,00 грн; ВП № НОМЕР_8 - про стягнення заборгованості у розмірі 1152,60 грн.

Іншою постановою державного виконавця від 31 травня 2023 року у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_6 накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, крім коштів звернення стягнення на які заборонено законом, - у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів - 27 250,00 грн.

На підставі цієї постанови накладено арешт на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ «Приватбанк», код банку 14360570. Розпорядженням державного виконавця № НОМЕР_6 від 14 липня 2023р. грошові кошти, які надійшли 04 липня 2023 року у сумі 11 403,44 грн. перераховано, у тому числі на користь стягувача (10094,04 грн), виконавчий збір, витрати виконавчого провадження.

Розпорядженням державного виконавця № НОМЕР_6 від 22 серпня 2023 року грошові кошти, які надійшли 21 серпня 2023 року у сумі 1865,97 грн перераховано, у тому числі на користь стягувача (1696,34 грн), виконавчий збір, витрати виконавчого провадження.

22 квітня 2024 року позивач ОСОБА_1 отримав повідомлення від АТ «Державний ощадний банк України» про накладення арешту на рахунок № НОМЕР_3 , в АТ «Державний ощадний банк України» (Київська філія) - на суму 28 817,00 грн.

23 квітня 2024 року позивач ОСОБА_1 подав до відповідача Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заяву про визначення поточного рахунку для здійснення видаткових операцій - рахунок № НОМЕР_4 , в АТ «Державний ощадний банк України» (Київська філія).

Постановою державного виконавця від 02 травня 2024 року ВП № НОМЕР_6 визначено для боржника - фізичної особи: ОСОБА_1 , рахунок НОМЕР_3 , відкритий у Філія - Головне управління по м. Києві та Київській області АТ «Державний ощадний банк України», для здійснення видаткових операцій на суму в розмірі, що протягом одного календарного місяця не перевищує двох розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом про держаний бюджет України на 1 січня поточного календарного року.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з вимогою № 1 позивач просив суд стягнути на його користь солідарно з відповідачів у відшкодування матеріальної шкоди - 16 985,63 грн, списані кошти з поточного (карткового) рахунку № НОМЕР_1 , відкритого АТ «Ощадбанк» (Київська філія) на ім`я позивача, згідно з постановами про арешт коштів боржника, у тому числі: 13 980,59 грн. - списаних коштів згідно з постановою ВП № НОМЕР_6 від 31 травня 2023 року; 3005,04 грн - списаних коштів згідно з постановою ВП № НОМЕР_8 від 31 травня 2023 року.

На думку сторони позивача, поточний (картковий) рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Державний ощадний банк України» (Київська філія) на ім`я позивача має лише цільове призначення для зарахування пенсійних виплат/ заробітної плати, а тому на грошові кошти, які обліковуються на цьому рахунку не може бути накладено арешт, і обліковані на рахунку грошові кошти не можуть бути списані.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частин 2, 4 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Встановлено, що 14 червня 2013 року між позивачем та АТ «Ощадбанк» було укладено додатковий договір № 1 до договору № 1229301 про відкриття фізичній особі поточного рахунку для зарахування заробітної плати/пенсії та здійснення платіжних операцій з використанням платіжної картки за дебетово-кредитною схемою.

Пунктом 1.1. цього договору визначено, що Банк на підставі наданих Клієнтом відповідно до вимог законодавства України документів відкриває Клієнту поточний рахунок № НОМЕР_5 в гривня України, код банку 322669 на умовах тарифного плану «Пенсійний (в т.ч. «Арсенал»). Банк надає Клієнту платіжну картку типу «Mastercard Debit Standard» та ПІН - конверт до неї. Банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, які надходять Клієнту та забезпечити проведення розрахунків за операціями, у тому числі з використанням платіжної картки, в межах витратного ліміту.

При зверненні до суду з вказаним позовом, позивач в ході розгляду справи в суді зазначав, що при виконанні відповідачем АТ «Державний ощадний банк України» постанов державного виконавця від 31 травня 2023 року зазначеним відповідачем були грубо порушенні норми Закону України «Про виконавче провадження», і не враховані правові висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в пунктах 77, 78 постанови від 20 квітня 2022 року у справі № 756/8815/20, При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження на рахунку коштів, накладення арешту на які заборонено, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Аналогічні доводи містить його апеляційна скарга.

Так, положеннями ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» регламентується особливості звернення стягнення на кошти та майно боржника - юридичної особи, фізичної особи - підприємця; ст. 54 цього Закону визначено порядок виявлення дебіторської заборгованості боржника - юридичної особи, фізичної особи - підприємця, а ст. 59 - зняття арешту.

Тому посилання сторони позивача на зазначені правові позиції є помилковим.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі; розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом (ст. 1073 ЦК України).

Відповідно до зазначених норм шкода відшкодовується потерпілому, тобто тій особі, якій вона завдана. Такий висновок узгоджується з загальною ознакою цивільно-правової відповідальності, якою є її компенсаторний характер; тому заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані виключно на компенсацію майнових втрат саме потерпілого, тобто відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019р. у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18, пункти 82, 83), від 18 березня 2020р. у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19, пункт 8.22), від 22 вересня 2020р. у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20, пункт 69)).

При зверненні до суду з вимогою № 1 позивач, з одночасним посиланням на положення ст. ст. 1073, 1166 ЦК України, зазначав, що відповідачі несуть солідарну відповідальність за спричинену йому шкоду, яка полягає в перерахуванні грошових коштів з поточного рахунку позивача, з примусового виконання виконавчих листів, виданих Макарівським районним судом Київської області на користь стягувача ОСОБА_2 , при цьому протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження розміру цієї шкоди, враховуючи положення ст. 22 ЦК України.

Як і не встановлено судом неправомірності дій відповідача АТ «Державний ощадний банк України», щодо здійснення списання грошових коштів позивача на виконання вимоги державного виконавця, враховуючи те, що постанови державного виконавця від 31 травня 2023р. були чинними. Посилання сторони позивача на ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 30 липня 2024р. по справі № 370/3209/19, як на підтвердження неправомірності дій відповідача АТ «Державний ощадний банк України», судом оцінюється критично, в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, що завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказ окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги № 1, при цьому судом враховано положення ч. 4 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» положення п. 60 Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, що затверджена постановою Правління НБУ від 29 липня 2022 року за № 163.

Також, судом враховано, що протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача, не були спростовані доводи сторони відповідача Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), що грошові кошти, які були списані з рахунку позивача, в подальшому були направлені на задоволення вимоги стягувача ОСОБА_2 у ВП № НОМЕР_6, ВП № НОМЕР_8, і зазначені виконавчі провадженні закінченні, у зв`язку з фактичними виконанням боржником (позивачем) свого обов`язку з погашення суми заборгованості, при цьому судом не встановлені обставини оскарження відповідних постанов про закінчення виконавчих проваджень, а також звернення позивача з позовом до ОСОБА_2 , в порядку ст. 1212 ЦК України.

Звертаючись до суду з вимогою № 2, позивач просив суд стягнути з відповідачів: АТ «Державний ощадний банк України», Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) на свою користь позивача 10786,98 грн. завданих збитків, в солідарному порядку.

При цьому позивач, зазначав, що у зв`язку з відсутністю грошових коштів, він вимушений був укласти 30 квітня 2024 року договір позики із ОСОБА_4 , та внаслідок невиконання ним зобов`язань за договором позики, він вимушений був нести збитки, у вигляді відсотків за користування позикою, інфляційні втрати, три відсотки річних, в порядку ст. 625 ЦК України та пеню, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що загалом становить 8745,6 грн.

За змістом ч.астин 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Так, протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження тих обставин, що внаслідок дій/бездіяльності сторони відповідачів позивач вимушений був укласти вищезазначений договір позики, відсутні докази того, що невиконання позивачем зазначеного договору позики, пов`язано саме з діями/бездіяльністю сторони відповідачів.

Крім того, заявляючи вимоги про стягнення інфляційних втрат, три відсотки річних, в порядку ст. 625 ЦК України, пеню та штраф, за невиконання позивачем зобов`язань за договором позики, позивачем не були враховані положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

До того ж, згідно з п. 7 зазначеного вище договору позики, за прострочення повернення позики, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 5000,0 грн., пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми, яка прострочена за кожний день прострочення. Таким чином, за одне і те саме порушення зобов`язання, сторона боржника двічі притягається до відповідальності, що прямо суперечить ст. 61 Конституції України.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку і про відсутність правових підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення солідарно з відповідачів у розмірі 8745,6 грн.

Не підлягають задоволенню і вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів інфляційне збільшення у розмірі 1644,13 грн за безпідставне, на думку позивача списання коштів з його поточного рахунку, та штрафні санкції у розмірі 397,25 грн, розраховані, в порядку ст. 625 ЦК України, оскільки ці вимоги є похідними від попередньої вимоги.

Правильними є також висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідачів моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України, в п. 3, 9 Постанови від 31 березня 1995р. № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8), 9) ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано до суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявленої вимоги про стягнення моральної шкоди.

Так, у матеріалах справи відсутні будь-які відомості, щодо спричинення позивачу діями/бездіяльністю моральної шкоди, відсутні відомості, з яких критеріїв, позивачем було оцінено моральну шкоду саме в розмірі 10 000,0 грн, при цьому судом першої інстанції враховано, що жодна редакція позовної заяви, численних заяв сторони позивача про зміну (збільшення/зменшення) позовних вимог не містить обставин заподіяння позивачу моральної шкоди зі сторони відповідачів.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги в цілому повторюють доводи позовної заяви та пояснень, наданих позивачем у суді першої інстанції, належна та детальна оцінка яким надана судом першої інстанції, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Керуючись статтями 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2025 року та рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: В.А. Нежура

Судді: С.М. Верланов

Т.О. Невідома