Справа № 751/7524/25
№ провадження 2/738/52/2026
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2026 року м. Мена

Менський районний суд Чернiгiвської областi в складі:

суддi - Волошиної Н.В.

з участю секретаря судового засідання - Шугалій А.С.

pозглянувши у вiдкpитому судовому засiданнi цивільну спpаву за позовною заявою ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

І. Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2025 року ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС»» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 03 червня 2023 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №428227917 у формі електронного документу з використанням електронного підпису, відповідно до якого відповідачу було надано кредит в розмірі 8000 грн. 03 червня 2023 року ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» перерахувало відповідачу на її банківську картку грошові кошти в розмірі 8000 грн, що свідчить про те, що кредитор свої зобов`язання за вказаним кредитним договором виконав в повному обсязі. 28 листопада 2018 року між ТОВ МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», 27 травня 2024 року між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС», 08 липня 2025 року між ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та ТОВ «ФК «ЕЙС» були укладені договори факторингу, предметом яких було відступлення прав вимоги, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги, серед яких ТОВ «ФК «ЕЙС» отримало право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. Відповідач порушив умови кредитного договору №428227917, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 41325,60 грн., з яких: 8000, 00 грн - заборгованість по тілу кредиту, 33 325,60 грн заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом, яку позивач просить стягнути з відповідача та судові витрати понесені при зверненні до суду, а саме 2422,40 грн судового збору та 7000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 вересня 2025 року вказана позовна заява передана за підсудністю до Менського районного суду Чернігівської області.

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 11 листопада 2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, витребувано докази.

21 листопада 2025 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позовні вимоги не визнає. Представник відповідача зазначає про те, що договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018, укладений між первісним кредиторам у справі (ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС») майже за п`ять років до укладення самого кредитного договору №428227917, тобто станом на 28 листопада 2018 року між первісним кредитором та відповідачем не існувало жодних правовідносин, відповідно право вимоги у ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» до відповідача за спірним кредитним договором ще не існувало. У вказаному договорі факторингу не передбачено можливості передачі права вимоги за кредитними договорами, які будуть укладені в майбутньому. На час укладення договору факторингу предмет правочину право майбутньої вимоги до відповідача не існувало та не було визначено, хоча повинно було існувати та бути визначене, сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, оскільки предмет не було індивідуалізовано належним чином. Крім того, позивач не надав доказів фінансування за договором факторингу (оплати факторами), а тому відсутні підстави стверджувати, що за вказаними договорами факторингу перехід прав вимоги відбувся, зокрема, й у частині права вимоги до відповідача. З приводу заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, представник відповідача наголошує на тому, що позовна заява є шаблонною та типовою для справ про стягнення боргу та не потребує значного часу для адвоката для її складання та подання. Правнича допомога є завищеною, оскільки в позові штучно завищена сума боргу, позовні вимоги до відповідача заявлені поза межами правових підстав. Просить в задоволенні позовних вимог позивача відмовити, стягнути з позивача на користь відповідача 9000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

21 листопада 2025 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначає про те, що строком закінчення дії договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладеного між первісним кредитором та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», є 31 грудня 2024 року. Відповідно до п.8.6 Додатки та додаткові угоди до даного Договору набувають чинності з моменту їх підписання обома сторонами та становлять його невід`ємну частину. В подальшому, ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» було укладено ряд додаткових угод, якими було продовжено строк дії вказаного договору факторингу до 31 грудня 2024 року. Таким чином, з урахуванням визначених строків дії цього договору та додаткових угод до нього, його виконання здійснювалось не одномоментно, а протягом всього часу його дії, з 28 листопада 2018 року по 31 грудня 2024 року. Реєстр прав вимоги до вищевказаного договору факторингу не є разовим документом, оскільки Договір факторингу передбачає (не забороняє) можливість їх укладення множинну кількість разів, у випадку бажання та необхідності Сторін. Згідно з п. 4.1. договору факторингу, право вимоги переходить від Клієнта до Фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. 05 вересня 2023 року відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №247 до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 (з урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 21 300,00 грн Підписанням Реєстру прав вимоги сторони засвідчили передачу Права вимоги до Боржників в повному обсязі, за відповідним Реєстром права вимоги. Відповідно до умов договору факторингу, передача права вимоги здійснюється не за самим договором, а за реєстрами, які є додатками до нього. Відповідно до умов договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року передача (відступлення) прав вимоги здійснюється у момент підписання реєстру прав вимог. При цьому така передача не прив`язується до конкретного кредитного договору, а охоплює всі права вимоги, зазначені в реєстрах. Реєстр прав вимоги до договору факторингу від № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, до якого включено Кредитний договір №428227917 від 03 червня 2023 року, укладено 05 вересня 2023 року, тобто через три місяці після укладення кредитного договору. Таким чином, на момент включення цього кредитного договору до реєстру, право вимоги вже існувало, а не є майбутнім, як помилково вважає відповідач. Позивач зазначає, що реєстр прав вимоги, підписаний сторонами, містить всі необхідні дані (сума вимоги, боржник, дата переходу, підписи), та є достатнім доказом передачі права вимоги. Позивач наголошує на тому, що він правомірно на підставі доданих до позову договорів факторингу та реєстрів до них набув право вимоги до відповідача за спірним кредитним договором. З приводу оплати за договором факторингу позивач зазначає про те, що сторони можуть самостійно встановлювати строки для проведення оплати й даний факт не взаємопов`язаний з предметом договору та переходом права вимоги. Відсутність доказів на підтвердження оплати за договорами факторингу, з урахуванням встановлених фактичних обставин даної справи, не спростовують факт набуття позивачем права вимоги за кредитним договором. Разом з тим, позивач зазначає про те, що до матеріалів позову додано копії платіжних інструкцій та акт-звірки, що підтверджують проведення оплати за набуття права грошової вимоги за договорами факторингу. Понесені позивачем витрати на правничу допомогу у даній справі документально підтверджується доданими до позову докази. Позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити.

25 листопада 2026 року представником відповідача подано до суду заперечення, в яких наголошує на тому, що на момент укладення договору факторингу № 28/1118-01 права вимоги за кредитним договором ще не існувало, як і самого кредитного договору, а тому предмет цього договору був не визначений, що означає, що договір був неукладений, оскільки предмет договору його істотна умова. Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог. На час укладення 28 листопада 2018 року договору факторингу №28/1118-01 між первісним кредитором та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» предмет правочину: право майбутньої вимоги мало існувати та бути визначене, проте жодної визначеної вимоги у первісного кредитора до відповідача на момент укладення вказаного договору факторингу не існувало. «Майбутня вимога» може розумітись як можливість нарахування процентів, комісій, неустойки по вже укладеному Кредитному договору, право вимоги по якому передається договором факторингу. Тобто, ця вимога має мати правове підґрунтя, існувати станом на дату передачі права вимоги бути передбаченою Кредитним договором. «Майбутня вимога» не включає в себе вимоги до позичальників, які «можливо колись виникнуть через кілька років», оскільки в даному випадку відсутня реальність та визначеність такої вимоги, відсутній предмет договору факторингу. Таким чином, законодавством не заборонено відступлення майбутніх вимог, однак наведене стосується майбутніх вимог лише за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу. Крім того, представник відповідача зазначає, що долучений позивачем до позовної заяви акт звірки є внутрішнім документом між двома товариствами (без підтвердження оплати банком) та ніколи не був первинним бухгалтерським документом, що підтверджує оплати.

27 листопада 2025 року представником позивача подано до суду додаткові пояснення, в яких він підтримує раніше викладені у позовній заяві та відповіді на відзив пояснення, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом.

Судом встановлено, що 03 червня 2023 року ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 уклали договір кредитної лінії №428227917 (далі - Договір) у формі електронного документа з використанням електронного підпису (а.с.40-48).

Відповідно до п. 2.1. договору, Кредитодавець зобов`язується надати Позичальникові Кредит у вигляді кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту на суму 8000 грн, на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити проценти за користування Кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА».

Відповідно до п. 2.2-2.6 договору сума кредитного ліміту, вказана в п.2.1 договору, це максимальна сума кредиту, яка протягом дії договору одночасно може бути у розпорядженні позичальника. Кредитодавець надає перший Транш за Договором в сумі 8000 грн 06 червня 2023 року. Другий та решта траншів надаються позичальнику протягом дисконтного періоду кредитування на умовах передбачених цим договором. Загальна сума кредиту за цим договором складається з сум кредиту за всіма наданими траншами, що отримані позичальником протягом всього строку дії договору. Кредит надається з метою задоволення поточних споживчих потреб позичальника.

Пунктами 7.2, 7.3 договору визначено, що в обов`язковому порядку основна сума кредиту має бути повернена позичальником не пізніше ніж протягом 30 календарних днів після настання однієї з наступних обставин: закінчення строку дії договору в порядку, передбаченому п.11.1 договору; дострокового припинення дії договору, в порядку передбаченому п.9.1.1.2, а бо п.9.1.1.7. договору. Кінцева дата повернення кредиту - 03 липня 2028 року.

За користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом. Процентні ставки за договором є фіксованими (пункт 8.1 договору).

Пунктом 8.3 договору визначено, що протягом дисконтного періоду кредитування зобов`язання позичальника по сплаті процентів фактичні дані користування кредитом визначають наступним чином: за період від дати видачі кредиту до 03 липня 2023 року (включно) проценти нараховуються за процентною ставкою 383,25 % річних, що на день укладення договору становить 1,05% від суми кредиту на кожний день користування ним; у разі якщо позичальником вчинить дії описані в п.3.2 договору дії щодо продовження дисконтного періоду (ініціює пролонгацію) один або декілька разів, за період з наступного дня після 03 липня 2023 року проценти нараховуються за ставкою 766,50% річних, що на день укладення договору становить 2,10% в день від суми кредиту за кожний день користування ним; після закінчення дисконтного періоду кредитування проценти нараховуються за процентною ставкою 1087,70% річних, що на день укладення договору становить 2,98% в день від суми залишку кредиту, що знаходиться у позичальника за кожний день користування ним.

Пунктом 9.2.2.1 договору визначено, що позичальник зобов`язаний здійснювати повернення суми кредиту та сплату нарахованих процентів на поточний рахунок кредитодавця, що вказаний в реквізитах договору, у строки передбачені договором.

Отже, сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого електронного договору шляхом його підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

03 червня 2023 року ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» перерахувало грошові кошти в сумі 8000 грн на банківську карту № НОМЕР_1 , що підтверджується копією відповідного платіжного доручення (а.с.20).

Довідкою АТ «Ощадбанк» та доданими до неї додатками підтверджено факт належності вищевказаної банківської картки ОСОБА_1 та зарахування 04 червня 2023 року грошових коштів у сумі 8000 грн.

Згідно з розрахунком заборгованості первісного кредитора ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (а.с.58-59) загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором №428227917 становить 21061,60 грн.

На обґрунтування передачі та отримання прав вимоги за вказаним кредитним договором позивачем до матеріалів справи додано, зокрема, договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, додаткові угоди №19 від 28 листопада 2019 року, №26 від 31 грудня 2020 року, №27 від 31 грудня 2021 року, №31 від 31 грудня 2022 року, №32 від 31 грудня 2023 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, акт звірки взаємних розрахунків станом на 31 грудня 2023 року зі сплати суми фінансування за Реєстром прав вимоги №247 від 05 вересня 2023 року за договором факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, протокол узгодження предмету факторингової операції та обсягу переданих прав вимог згідно Реєстру прав вимоги №247 від 05 вересня 2023 року, договір факторингу №27/0524-01 від 27 травня 2024 року, реєстр прав вимоги №1 від 27 травня 2024 року, розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №428227917, складений ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», договір факторингу №08/07/25-Е від 08 липня 2025 року, реєстр боржників, акт прийому-передачі реєстру боржників до нього, виписку з особового рахунку відповідача за кредитним договором №428227917, складену ТОВ «ФК «ЕЙС».

Так, судом встановлено, що 28 листопада 2018 року між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» був укладений договір факторингу №28/1118-01, за умовами якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 1.3 право вимоги означає всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

Згідно з п. 4.1 договору, право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі, встановленій у відповідному додатку.

Згідно з п. 8.2 договору, строк цього договору закінчується 28 листопада 2019 року, але в будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором (а.с.81-84).

Відповідно до пункту 1.5 договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 (в редакції від 31.12.2020) встановлено, що реєстр прав вимоги означає перелік прав вимоги до боржників, що відступається за договором. Форма вказаного реєстру наведена в Додатку № 1 до договору.

Додатковими угодами № 19 від 28 листопада 2019 року, № 26 від 31 грудня 2020 року, № 27 від 31 грудня 2021 року, №31 від 31 грудня 2022 року, №32 від 31 грудня 2023 року вносились зміни до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, відповідно до яких, зокрема, строк його дії було продовжено до 31 грудня 2024 року включно (а.с.87-93).

27 травня 2024 року між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» (клієнт) та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС»» (фактор) укладено договір факторингу №27/0524-01, відповідно до умов якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених договором.

Тобто предметом вказаного договору факторингу є відступлення прав вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги.

Відповідно до п. 1.3 договору факторингу, під правом вимоги розуміється всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

В той же час, відповідно до п. 1.5 договору факторингу встановлено, що реєстр прав вимоги означає перелік прав вимоги до боржників, що відступається за цим договором. Форма вказаного реєстру наведена в додатку № 1 до цього договору.

Відповідно до п. 8.2 договору факторингу № 27/0524-01 від 27 травня 2024 року строк дії цього договору закінчується 31 грудня 2024 року (а.с.75-78).

Згідно з реєстром прав вимоги №1 від 27 травня 2024 року до договору факторингу №30/1023-01 від 27 травня 2024 року ОСОБА_1 є боржником за кредитним договором №428227917 від 03 червня 2023 року,загальний розмір її заборгованості становить 41325,60 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 8000,00 грн, заборгованість по відсоткам - 33325,60 грн (а.с.73-74).

08 липня 2025 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» укладено договір факторингу №08/07/25-Е, п. 1.1. якого передбачено, що фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступити факторові права грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне у майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання, плату за позикою, пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та ніші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується з додатком №1 є невід`ємною частиною договору (а.с.67-70).

Пунктом 1.2. вказаного договору факторингу визначено, що перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акта прийому-передачі реєстру боржників згідно з додатком №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги.

Згідно з реєстром боржників від 08 липня 2025 року до договору факторингу №08/07/25-Е від 08 липня 2025 року ОСОБА_1 є боржником за кредитним договором №428227917 від 03 червня 2023 року, загальний розмір його заборгованості становить 41325,60 грн (а.с65-66).

Згідно з випискою з особового рахунку відповідача вбачається, що станом на 31 липня 2025 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №428227917 від 03 червня 2023 року складає 41325,60 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 8000,00 грн, заборгованість по відсоткам - 33325,60 грн (а.с55).

ІV.Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно з положеннями ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. ст. 628, 629 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 ЦК України).

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до положень ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч. 3).

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно зі ст. 3 якого електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону).

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Положеннями ст. 12 цього Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові та ухвалюючи нове про стягнення боргу за кредитним договором, зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув.

Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20.

Матеріалами справи підтверджується факт укладення 03 червня 2023 року між ОСОБА_1 та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» договору №428227917.

Вказаним договором між сторонами було погоджено всі істотні умови надання кредиту.

Звернувшись з вимогою про стягнення заборгованості, позивач послався на невиконання відповідачем умов вищевказаних договорів щодо повернення у встановлений строк грошових коштів, указуючи, що він правомірно набув право вимоги до відповідача за грошовим зобов`язанням.

Відповідно до ч. 1 статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою . Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (п. 37, 38)).

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (ст. 517 ЦК України).

Відповідно до ст. 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог.

Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №761/33403/17).

Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (п. 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, п. 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21).

Наведені норми свідчать про те, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України).

Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі, і на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином.

Таку правову позиція викладено у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/11965/16.

Установлюючи дійсність майбутньої вимоги, що переходить до нового кредитора, необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц.

Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору.

Виходячи з наведених норм, суд вважає, що позивачем не доведено набуття права вимоги до відповідача за договором №428227917 від 03 червня 2023 року.

В позовній заяві позивач мотивує свої вимоги тим, що право вимоги від первісного кредитора ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» перейшло до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», від ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС»» та від ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС»» до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС», на підставі договорів факторингу, які були укладені 28 листопада 2018 року, 27 травня 2024 року та 08 липня 2025 року, та на підставі додаткових угод, якими продовжено строк дії договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року.

Кредитний договір між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 укладений 03 червня 2023 року, тобто майже через п`ять років після укладення 28 листопада 2018 року договору факторингу між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА».

Право вимоги до ОСОБА_1 не існувало на момент укладення договору факторингу від 28 листопада 2018 року. Вимога на момент укладення договору мала би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» щодо ОСОБА_1 на момент укладення договору факторингу від 28 листопада 2018 року не існувало, а відповідно до п. 2.1 згідно з умовами цього Договору Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до пункту 1.5 договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 (в редакції від 31.12.2020) встановлено, що реєстр прав вимоги означає перелік прав вимоги до боржників, що відступається за договором. Форма вказаного реєстру наведена в Додатку № 1 до договору.

Згідно п. 4.1. договору факторингу, право вимоги переходить від Клієнта до Фактора в день підписання Сторонами Реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку.

Однак, в матеріалах справи, відсутній реєстр прав вимоги до договору факторингу № 28/1118-01 на який посилається позивач в поданій до суду позовній заяві, відповіді на відзив та додаткових поясненнях.

На підтвердження факту переходу права вимоги за спірним кредитним договором позивачем до позовної заяви додано лише типову форму реєстру прав вимоги, яка не містять в собі інформації щодо прізвища, ім`я та по батькові боржників, номеру та дати кредитного договору, заборгованості за вказаним кредитним договором.

Згідно зі сталою практикою Верховного Суду доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Таким чином, на момент укладення Договору факторингу, за яким відступлено права вимоги від 28 листопада 2018 року боргові зобов`язання ОСОБА_1 за договором №428227917 від 03 червня 2023 року ще не існували, відтак і не могли відступатися права кредитора за цим договором.

Оскільки на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником ОСОБА_1 , то у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» на підставі договору факторингу від 28 листопада 2018 року.

На час укладення такого договору факторингу сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, оскільки предмет не індивідуалізовано належним чином.

Враховуючи, що позивачем не доведено факту переходу права вимоги до відповідача за договором №428227917 від 03 червня 2023 року на першому етапі від первісного кредитора ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», наступні переходи прав вимоги, які є похідними, не можуть підтвердити передання вказаного права вимоги до останнього кредитора ТОВ «ФК «ЕЙС».

Відповідно до ч.1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 статті 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Порушення права, пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.

Відсутність порушеного, не визнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Зокрема, встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 року у справі №910/6091/19, від 16.10.2020 року у справі №910/12787/17.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положенням пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Як визначено ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Як убачається з матеріалів справи, 21 листопада 2025 року представником відповідача ОСОБА_1 Яресько Т. В. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, стягнути з позивача на користь відповідача понесені у даній справі судові витрати в розмірі 9000 грн

На підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу до матеріалів справи долучено: копію Договору про надання правової (правничої) допомоги №25189 від 18 листопада 2025 року, укладеного між адвокатом Яреськом Тарасом Віталійовичем та ОСОБА_1 ; додаток №1 від 18 листопада 2025 року до вказаного договору про надання правничої (правової) допомоги; копію ордера на надання правничої допомоги Тимошенко Т.М. від 20 листопада 2025 року; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; акт- приймання передачі послуг №1 від 20 листопада 2025 року; розрахункову квитанцію про отримання гонорару до договору №25189 від 18 листопада 2025 року на суму 9000 грн.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Представником позивача не подано до суду заперечень про стягнення витрат на правничу допомогу та заявленого розміру.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до роз`яснень, наведених у п.48 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентованого ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Враховуючи викладене, а також те, що в задоволенні позовних вимог до відповідача відмовлено повністю, витрати відповідача на правничу допомогу адвоката у розмірі 9000 грн документально підтверджені та є співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг під час підготовки відзиву на позовну заяву, письмових пояснень, позивачем не подано до суду заперечень щодо стягнення витрат на правничу допомогу та заявленого розміру, суд дійшов висновку, що понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись статтями 509, 512, 514, 516, 526, 530, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, статтями 77-82, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 9000 (дев`ять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС», місцезнаходження: вул. Алматинська, буд.8, офіс 310а м. Київ, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 42986956.

Представник позивача:

Поляков Олексій Володимирович, місцезнаходження: вул. Рогозівська, 4/16 м. Київ.

Відповідач:

ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Представник відповідача:

Яресько Тарас Віталійович, місцезнаходження: Харківське шосе, буд.19, офіс 2005 м. Київ.

Суддя Н.В.Волошина