Справа № 462/3358/25 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/2499/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Федчун Н. С.,

з участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Жука Р. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації втрати частини доходів (заробітної плати) та індексацію у зв`язку із порушенням строків їх виплати,

ВСТАНОВИВ:

в травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , із врахуванням уточнених в подальшому позовних вимог просив: зобов`язати відповідача нарахувати та виплати позивачу суму індексації, що склалася у заробітній платі у розмірі 481,63 грн за 2021 рік та 663, 04 грн за 2022 рік та, відповідно, стягнути з відповідача в дохід держави податок з цих сум у розмірі 263, 26 грн; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини доходів (сум індексації) у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 357, 73 грн; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини доходів (заробітної плати) у зв`язку з порушенням строків їх виплати у загальному розмірі 53 263, 32 грн за період з березня 2021 року по січень березень 2024 року.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 жовтня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі. Даним рішенням встановлено обставини безпідставної невиплати заробітної плати ФОП ОСОБА_2 . Рішення в частині стягнення заробітної плати у межах виплати за один місяць допущено до негайного виконання. Проте відповідачем здійснення обов`язку такої виплати надалі залишається без уваги чи виконання. За наведеного, на підставі положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», статті 34 Закону України «Про оплату праці», статті 95 КЗпП України, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації втрати частини доходів (заробітної плати) та індексацію у зв`язку із порушенням строків їх виплати відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши в липні 2025 року апеляційну скаргу, в якій просить:

- скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 липня 2025 року ухвалити змінене рішення про задоволення усіх позовних вимог у справі;

- постановити окрему ухвалу згідно частин восьмої та десятої статті 262 ЦПК України, статті 385 ЦПК України, статті 270 частини другої через частину першу пункт 2 та статті381 частини другої й статті 258 частини першої пункту 1 ЦПК України та з посиланням на норму статті 264 частину першу пункт 7 ЦПК України, зміст якої висвітлений у додатку до апеляційної скарги (заяві), де згідно пункту 4 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» збір з позивача не справляється; згідно правил речення другого частини третьої статті 359 ЦПК України з уваги на подану позивачем заяву (додаток) встановити строк в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, протягом якого протилежна сторона провадження має подати свої заперечення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Даний пункт розглядати лише щодо предметних дій, які мали би існувати при розгляді й ухваленні судового рішення судом першої інстанції, тобто у межах заявлених позовних вимог, що не включатиме витребування доказу вже цим судом у вигляді трудового договору;

- скасувати рішення суду через порушення правил юрисдикції;

- не ухвалювати додаткового рішення з розгляду питань в порядку окремого провадження (непозовного виду) про факти у пункті 5 частини другої статті 293 ЦПК України;

- згідно статті 377 ЦПК України не залишати позовних вимог позивача (що оскаржуються) без розгляду, оскільки вони не стосуються фактів, які б мали розглядатися у провадженні непозовного виду - окремого провадження й таких фактів у самому позові не існує.

Аналіз змісту апеляційної скарги зводиться до того, що заявник вважає, що оскаржуване судове рішення підлягає повному скасуванню через недотримання судом норм матеріального й порушенням норм процесуального права.

Так, суд у своєму рішенні застосував до усіх позовних вимог статті 116, 117 КЗпП України, чим не врахував, що вихідна допомога у розмірі шестимісячного середнього заробітку, присуджена судом після встановлення

під час розгляду трудового спору факту порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, має іншу правову природу і за своєю суттю є відповідальністю роботодавця перед працівником за порушення його трудових прав, а компенсація втрати частини таких доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є іншою відповідальністю роботодавця, та, зокрема, спрямована для забезпечення достатнього життєвого рівня позивача та його родини через купівельну спроможність з інфляційними процесами, де борг відповідача, що умисно не віддається позивачу, створює загрозу знецінення боргу.

Окрім того, позивач мав намір подати 07 липня 2025 року клопотання про розгляд справи за участю сторін. Будучи б достовірно точно допущеним до судового процесу вже дійсного провадження за викликом сторін (через своє майбутнє клопотання, строк на подачу якого не минув ( 08.07.2025), на що він мав цілковито законне процесуальне право, будучи проінформованим згодом про дату першого судового засідання у вигляді належної судової повістки з зазначенням часу, місця, дати, при своєчасному і можливому вилученні відповідного доказу, позивач міг збільшити свої позовні вимоги, а відтак, на його думку, при ухваленні рішення суд не вийшов би за межі позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб, які з`явились до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржене рішення відповідає частково.

В справі, що переглядається встановлено, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що позивач пропустив строк на звернення до суду за захистом своїх прав.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанцій, з огляду на таке.

Судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 жовтня 2024 року у справі №462/4130/24, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 13 червня 2025 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12 257 гривень 32 копійки компенсації за невикористані відпустки, без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 42 600 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 000 гривень моральної шкоди.

Встановлено й те, що ОСОБА_1 11.03.2021 був принятий на посаду менеджера з транспортно-експедиторської діяльності ФОП ОСОБА_2 , 02.01.2024 переведений на посаду керівника міжнародної логістики та 13.03.2024 звільнений із займаної посади за згодою сторін, однак відповідачем не був проведений з ним повний розрахунок. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що існували законні підстави для того, щоб з 11.03.2021 по 13.03.2024 не виплачувати позивачу нараховану заробітну плату, при цьому враховано, що ОСОБА_1 у період з 02.08.2022 по 01.05.2023 перебував у місцях позбавлення волі. Станом на 10.10.2024 заборгованість по виплаті заробітної плати за період з березня 2021 по березень 2024 року становила 132 892 гривень та компенсація за невикористані щорічні відпустки 12 257 гривень 32 копійок.

На виконання вказаного рішення Залізничним районним судом 10 жовтня 2024 року видано виконавчий лист, який стягувачем був поданий до примусового виконання.

Позивач 14.05.2025 звернувся у суд з даним позовом, в якому просить зобов`язати ОСОБА_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму індексації, що склалася у заробітній платі у розмірі 481,63 грн за 2021 рік та 663,04 грн за 2022 рік, компенсацію втрати частини доходів (сум індексації) у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 357, 73 грн, компенсацію втрати частини доходів (заробітної плати у зв`язку з порушенням строків їх виплати у загальному розмірі 53 263, 32 грн за період з березня 2021 року по березень 2024 року.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Згідно з частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Нормами частини першої статті 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Аналогічні положення має частина перша статті 115 Кодексу законів про працю України.

Згідно з частиною шостою статті 95 КЗпП заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 33 Закону України "Про оплату праці" у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон № 2050-III) встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

У статті 2 Закону України № 2050-III визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до статті 4 Закону України № 2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до статті 34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Порядок здійснення компенсації врегульовано Законом України № 2050-III, який набрав чинності з 1 січня 2001 року, а також Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим з метою реалізації цього Закону, постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року N 159 (далі Порядок 159).

Відповідно до статті 1 Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2 Закону № 2050-III).

Згідно з статтею 3 Закону № 2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 Закону № 2050-III).

Пункти 1, 2 Порядку № 159 відтворюють положення Закону № 2050-III, а пункт 3 - деталізує структуру грошових доходів, які підлягають компенсації, та вказує, що такі повинні одержуватись громадянами в гривнях на території України.

Роз`яснення щодо застосування цього Порядку надає Мінсоцполітики (пункт 9 Порядку № 159).

Метою такого законодавчого регулювання є захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

В рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013, зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Аналіз змісту цього рішення свідчить, що приводом для його прийняття стало конституційне звернення громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, а саме чи вправі працівник звернутися до суду з позовом про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати без обмеження будь-яким строком, незалежно від того, чи були такі суми компенсації нараховані роботодавцем.

Конституційний Суд України у цьому рішенні не надавав офіційного тлумачення положенням статті 34 Закону України "Про оплату праці" та Закону № 2050-III.

У мотивувальній частині рішення зазначено, що: "кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги".

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України, частина перша статті 1 Закону України «Про оплату праці»).

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» й «оплата праці», які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини).

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Системне тлумачення вказаних норм матеріального права, аналіз зазначених рішень Конституційного Суду України дає підстави стверджувати, що механізм компенсації, передбачений статтею 34 Закону України "Про оплату праці" є застосовуваним в порядку, визначеному Законом № 2050-III та Порядком № 159 до несвоєчасно виплаченої нарахованої заробітної плати під час дії трудового договору, а також у разі несвоєчасної виплати заробітної плати, присудженої за рішенням суду, як під час дії трудового договору, такі і після його припинення. Разом із тим, у разі невиплати в день звільнення працівнику усіх належних сум, які входять до структури заробітної плати, та/або встановлення (присудження) їх судовим рішення, ухваленим за зверненням працівника, після припинення трудових відносин, застосуванню підлягає механізм компенсації, визначений статтею 117 КЗпП України. Протилежне тлумачення робить неможливим визначити таку підставу компенсації, як база для її нарахування, а також встановити час початку прострочення виплати, і не сприяє визначеності змісту зобов`язання щодо розміру заробітної плати, недонарахованої працівнику.

Близькі за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 243/5135/16-ц (провадження № 61-5396св18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2021 року у справі № 525/789/17 (провадження № 61-14611св19), а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19).

Як встановлено судом, на підставі статей 116, 117 КЗпП України було вирішено трудовий спір за позовом ОСОБА_1 і з ОСОБА_2 , та було стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

У цьому зв`язку, місцевий суд дійшов вірного висновку, що за обставинами цієї справи відсутні підстави для стягнення на користь ОСОБА_1 індексації доходів громадян, оскільки на його користь за рішенням суду присуджено виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто застосовано механізм компенсації, визначений статтею 117 КЗпП України, а відтак є назастосовним механізм компенсації, передбачений статтею 34 Закону України "Про оплату праці" в порядку, визначеному Законом № 2050-III та Порядком № 159 до несвоєчасно виплаченої нарахованої заробітної плати під час дії трудового договору, а також у разі несвоєчасної виплати заробітної плати, присудженої за рішенням суду, як під час дії трудового договору, такі і після його припинення, про що просить позивач у позові.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 5023/2756/11(922/336/20) вказано, що строки передбачені статті 233 КЗпП України не є строками позовної давності, що регулює Цивільний кодекс України і застосовується судом незалежно від наявності заяви зацікавленої сторони. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється за правилами, визначеними нормами статті 233 КЗпП України. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України). (див., зокрема, постанову КЦС ВС від 08.09.2023 у справі № 593/1156/21).

Судом також ураховується, що пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудового спору" роз"яснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Судом достовірно встановлено, що 13.03.2024 позивач був звільнений з роботи у ФОП ОСОБА_2 , 16.05.2024 звернувся у суд з позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за ненадані відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а з даним позовом звернувся до суд лише 14.05.2025.

Отже, на час звернення до суду з даним позовом строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України сплинув, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду. Будь-яких поважних причин його пропуску позивач не навів і не просив такий суд поновити.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з підстав пропуску позивачем строків звернення до суду з даними позовними вимогами.

Проте колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, виходячи з такого.

У постанові Верховного Суду від 15 листопада 2021 року у справі № 212/9516/19 висловлено позицію про те, що установлені статтею 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки відсутнє порушене право. При обґрунтованості позовних вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення та вирішує його по суті. Натомість у разі пропуску строку без поважних причин та обґрунтованості позовних вимог суд наводить у рішенні мотиви, чому позовні вимоги є обґрунтованими та чому він вважає неможливим поновити строк, та зазначає, що відмовляє в позові саме внаслідок пропуску строку.

За обставинами даної справи суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача і помилково відмови у їх задоволенні з підстав пропуску позивачем строків звернення до суду з даними позовними вимогами.

Пунктами 1 та 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши його мотиви в частині підстав відмови у задоволенні позову в редакції цієї постанови. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновків апеляційного суду про зміну мотивувальної частини судового рішення, підстав для розподілу судових витрат в суді апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 липня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич