РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2026 року м. Житомир

Суддя Богунського районного суду м. Житомира Лєдньов Д.М. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за договором позики, що укладений між сторонами 12.11.2018 року в електронній формі - шляхом ідентифікації клієнта в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та підписанням у порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію».

Так, згідно договору позичальнику надано грошові кошти в сумі 5 000,00 грн. на умовах строковості, поворотності, оплатності.

Відповідно до договору стандартна процента ставка становить 0,01 % день, розмір комісії складає 1,9 %, підвищена комісійна винагорода, у випадку прострочення терміну платежу, - 3,0 %.

За твердженням позивача, боржник ухиляється від належного виконання взятих на себе зобов`язань відповідно до наведених угод, внаслідок чого станом на дату подання позову виникла заборгованість в сумі 24 959,50 грн, з яких: 5000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту; 19 959,50 грн. заборгованість по відсотках та комісії з обслуговування кредиту.

Посилаючись на відповідні обставини, позивач просить стягнути суму заборгованості, відшкодувати судові витрати з оплати судового збору 2422,40 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.

Ухвалою суду від 21.11.2025 року по справі відкрите спрощене позовне провадження без повідомлення учасників.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.11.2018 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» як позикодавець надав, а ОСОБА_1 позичальник, отримав грошові кошти в розмірі 5 000,00 грн. на засадах строковості, поворотності, платності.

Сторони погодили, що плата за користування позикою виконується у вигляді процентів, які складають 0,01 % в день від поточного залишку позики; комісії - в розмірі 1,3 % в день від початкового розміру позики.

Згідно п.1.1.5 договору строк повернення позики не пізніше 11.12.2018 року.

Відповідно до п.3.1.3 договору у разі порушення строку повернення позики, встановленого п.1.1.5 договору, позикодавець має право нараховувати позичальникові підвищену комісійну винагороду за користування позикою за кожен день прострочення зобов`язання відповідно до п.5.3 договору.

За змістом п.5.3 договору у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0 % в день від суми позики за кожний день прострочення.

Судом встановлено, що додатковою угодою від 20.12.2018 року сторони погодили строк повернення позики до 18 січня 2019 року.

Зміст договору позики, додаткової угоди до договору позики містить відомості про застосування позичальником електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

За нормою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

У статті Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За приписами статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону.

Стаття 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1 статті 3 Закону № 675-VIII.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного Кодексу.

Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом надано окрему, а також взаємну оцінку доказам - договору позики та додатковій угоді з додатками як графіками платежів, довідці ТОВ «ФК «Гелексі» з підтвердженням переказу грошових коштів в сумі 5 000,00 грн. 12.11.2018 року за реквізитами картки НОМЕР_1 .

Суд звертає увагу, що використані при укладенні договору технічні умови унеможливлювали виконання таких дій без доступу до особистих даних особи та без її волевиявлення.

Отже, судом здобуто висновок про виникнення правовідносин, заснованих на договорі позики із ТОВ «ФК «Гелексі» як позикодавцем, пов`язане із цим набуття сторонами такого правочину відповідних прав та обов`язків.

Судом встановлено, що за наслідком неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань з повернення суми кредиту, сплати відсотків та комісії виникла заборгованість.

Вирішуючи питання щодо розміру такої заборгованості суд виходить з таких міркувань.

Верховний Суд неодноразово наводив висновок, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова ВП ВС від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12.

На думку суду, завершення строку позики покликає також припинення права нараховувати комісійну винагороду за обслуговування позики.

Як зазначалось вище, сторони погодили строк повернення позики не пізніше 18.01.2019 року, що становить загальний строк користування позикою 68 днів.

В межах строку кредитування сума нарахувань за відсотками становитиме 34 грн. (5000,00 грн. * 68 днів* 0,01 % /100 = 34 грн.), за комісією 4420,00 грн. (5000,00 грн./* 1,3 * 68 / 100 = 4420,00 грн.).

Отже, сума заборгованості за договором позики складатиме 9454,00 грн., яких: 5000,00 грн. заборгованість за сумою позики; 34 грн, - заборгованість за відсотками, нарахованими у період по 18.01.2019 року як строку правомірного використання позики; 4420,00 грн. комісія, що нарахована у той же період.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-141гс19) викладено правовий висновок про те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України.

Верховний Суд звернув увагу, що у подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за користування кредитом).

У постанові додано, що сторони кредитного договору можуть встановити проценти за неправомірне користування грошовими коштами, іншими словами у випадку неповернення грошових коштів, у визначений кредитним договором строк, та такі проценти можуть нараховуватись й після спливу визначеного кредитним договору строку згідно статті 625 ЦК України.

Як зазначалось вище, умовами договору сторони погодили заходи майнової відповідальності в разі неправомірного (понадстрокового) користування грошовим коштами тобто у період після завершення строку позики, вказавши у договорі, що «у разі порушення строку повернення позики, встановленого п.1.1.5 договору, позикодавець має право нараховувати позичальникові підвищену комісійну винагороду за користування позикою за кожен день прострочення зобов`язання відповідно до п.5.3 договору… У випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0 % в день від суми позики за кожний день прострочення».

Такий зміст договору суд тлумачить як скерований на реалізацію положень ст. 625 ЦК України спеціальний вид відповідальності за порушення зобов`язання.

Як слідує з поданого позивачем розрахунку останнім не здійснювалось нарахування відсотків за неправомірне використання грошових коштів в порядку ст. 625 ЦУК України, крім того, вимога про стягнення коштів в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України за такий період не заявлялась.

В даному випадку слід звернути увагу, що обов`язок суду всебічно та повно встановити характер виниклих правовідносин між сторонами та фактичні умови взятих учасниками на себе зобов`язань, що обумовлює право суду самостійно здійснити правильну правову кваліфікацію, не може визнаватись абсолютним. У виниклому спорі суд не вправі підмінити підстави позову, окреслені позивачем, лише з урахуванням заявленої до стягнення грошової суми як загального запиту сторони. Ініціативна дія суду в такому випадку фактично унеможливлює здатність сторони відповідача діяти ефективно на захист власної позиції.

У постанові Верховного Суду від 2 листопада 2022 року у справі № 685/1008/20 вказано, що заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia». Активна роль суду проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі й застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Принцип «jura novit curia», з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З другого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції й надання доказів в умовах нової кваліфікації судом правовідносин (рішення Європейського суду з прав людини від 14 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України» (скарга № 25531/12).

Оскільки стороною позивача фактично не заявлено вимогу про стягнення коштів в порядку майнової відповідальності за наслідком прострочення виконання зобов`язання (ч.2 ст. 625 ЦК України), суд вважає необхідним задовольнити позов частково, стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у рахуванням обмежень, аргументованих за висновками суду.

На підставі ст.ст. 137, 141 ЦПК України підлягають до стягнення з відповідача витрати з оплати судового збору, витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 137, 141, 258-279 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі», , адреса місцезнаходження: 01054, м. Київ, вул. В`ячеслава Липинського, 10/1, заборгованість за договором позики від 12.11.2018 року в сумі 9454,00 грн., яких: 5000,00 грн. заборгованість за сумою позики; 34 грн, - заборгованість за відсотками; 4420,00 грн. комісія.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» судовий збір у розмірі 917,58 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1893,94 грн.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Д.М.Лєдньов