КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/35408/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3009/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ІНФОРМАЦІЯ_3 про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив: скасувати та визнати незаконним наказ ІНФОРМАЦІЯ_3 від 31.08.2020 року № 280-К;

поновити ОСОБА_2 на роботі в ІНФОРМАЦІЯ_3 на посаді заступника начальника Регіонального управління № 2 з 02 вересня 2020 року;

стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 170 344 грн.;

стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 20000,00 грн.;

стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2 на витрати на правову допомогу в розмірі 30 000 грн. (т. 1 а.с. 1-7).

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 04.01.1998 року відповідно до наказу № 2-ОСМ ОСОБА_2 прийнято на посаду спеціаліста І категорії відділу по роботі з країнами Близького Сходу Другого регіонального управління ІНФОРМАЦІЯ_3. З цього часу позивач постійно працював на різних посадах у структурі відповідача.

З 02 червня 2015 року відповідно до наказу № 73-ОС позивач займав посаду заступника начальника Регіонального управління № 2 ІНФОРМАЦІЯ_3.

02 вересня 2020 року ОСОБА_2 звільнено з посади у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скорочення чисельності і штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпПП України, відповідно до наказу № 280-К від 31.08.2020 року.

Вважав звільнення незаконним, оскільки відповідачем при звільненні були порушені положення законодавства про працю, зокрема, всупереч ст. 40, 49-2 КЗпП України будь-яких посад в будь-якому підрозділі підприємства позивачу запропоновано не було, як і не було жодного документального повідомлення про відсутність таких посад.

Вказував, що кількість робочих днів за період вимушеного прогулу з 03.09.2020 року по 28.10.2020 року становить 40 робочих днів, відтак, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 03.09.2020 року по 28.10.2020 року складає 170 334 грн, які просив стягнути з відповідача.

Крім того, вказував, що йому було завдано моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача, яка полягала у відчутті тяжкості вимушених змін у життєвих та виробничих відносинах, витрата часу та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, у зв`язку з чим відчував певні душевні страждання. Оцінював моральну шкоду в 20 000 грн. (т. 1 а.с. 1-7).

04 березня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_4, в якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Вказував, що з дня повідомлення ОСОБА_2 02.07.2020 року про наступне вивільнення і до дня його звільнення 02.09.2020 року робота за відповідною професією чи спеціальністю, або інша робота, які б відповідали освіті, кваліфікації, досвіду ОСОБА_2 не були запропоновані позивачу з огляду на те, що у вищевказаний період часу у штатному розписі ІНФОРМАЦІЯ_3 такі вакантні посади були відсутні. Разом з тим, 02.09.2020 року позивача було письмово повідомлено про те, що виходячи із неможливості переведення його на іншу роботу у зв`язку з відсутністю роботи за відповідною професією чи спеціальністю.

Вважав наведені позивачем доводи про те, що позивач мав законні підстави щодо надання йому переважного права на залишення на роботі, а відповідач не врахував такого переважного права позивача на залишення на роботі, безпідставними, оскільки при вивільненні працівників у зв`язку з змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, посади яких підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпПП. Відповідачем було проведено оцінку кваліфікації та продуктивності праці усіх працівників Регіонального управління № 2, посади яких підлягали скороченню, враховано вимоги ст. 42 КЗпП щодо переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, і прийнято обґрунтоване рішення про звільнення позивача, займана посада якого підлягала скороченню, а протилежні цьому доводи позовної заяви є необґрунтованими.

Стверджуючи про понесення моральної шкоди та визначаючи її розмір, позивач не надав суду належних та допустимих доказів та доводів відповідно до вимоги ст. 81 ЦПК України, якими підтверджуються наявність моральної шкоди, факт протиправності діяння відповідача, факт заподіяння позивачеві моральних страждань з боку відповідача, та з чого він виходив, обраховуючи моральну шкоду в 20 000 грн. Відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача коштів на відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою (т. 1 а.с. 49-61).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року залучено ОСОБА_1 до участі у справі в порядку процесуального правонаступництва померлого ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 85-88).

12 березня 2025 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог від дружини померлого ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , в якій остання просила: визнати незаконним та скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_3 від 31.08.2020р. № 280-К про звільнення її чоловіка ОСОБА_2 ;

поновити ОСОБА_2 на посаді заступника начальника Регіонального управління № 2 ІНФОРМАЦІЯ_3 з 02.09.2020 року;

стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.09.2020 р. по ІНФОРМАЦІЯ_1;

стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 20000,00 грн.;

стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 30 000 грн. (т. 2 а.с. 156-160).

На обґрунтування заяви зазначала, що враховуючи, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважала за необхідне збільшити позовні вимоги та стягнути середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 03.09.2020 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 3 568 706,80 грн. (т. 2 а.с. 156-160).

01 квітня 2025 року до суду надійшов відзив на збільшені позовні вимоги від представника відповідача - ОСОБА_4 , в яких останній зазначав, що провадження підлягає закриттю на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, а вимоги позивача про збільшення позовних вимог є необґрунтованими та безпідставними. Вказував, що ОСОБА_1 невірно визначила розмір середньоденного заробітку ОСОБА_2 за останні два календарних місяці його роботи та розмір середнього заробітку ОСОБА_2 , що входить до предмету позову у даній справі (т. 2 а.с. 204-209).

10.04.2025 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 надійшла відповідь на відзив, в якій остання підтримувала позовні вимоги в повному обсязі (т. 2 а.с. 226-232).

16 квітня 20205 року представник ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_4 направив до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких підтримував доводи відзиву та заяви про закриття провадження у справі (т. 2 а.с. 236-238).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди (т. 3 а.с. 24, 27-31).

Не погодившись з рішенням районного суду, 30 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гороховська А.О. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги (т. 3 а.с. 35-38).

В обґрунтування скарги зазначала, що оскаржуване рішення ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, абсолютна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції не досліджені докази, що наявні в матеріалах справи, а саме витяги зі штатних розписів про наявність посад, які передували вивільненню працівників, та штатний розпис на дату звільнення позивача, який встановлений на підприємстві після проведеної реорганізації.

А саме, згідно штатного розпису від 02.09.2020 року вбачається, що у відповідача в період з моменту повідомлення про вивільнення працівників до моменту звільнення з`явилось дев`ять вільних посад, а саме одна посада провідного консультанта Регіонального управління № 2, дві посади провідного спеціаліста відділу реалізації контрактів № 1 Регіонального управління № 2, одна посада спеціаліста 1 категорії Відділу реалізації контрактів № 1 Регіонального управління № 2, дві посади провідного спеціаліста відділу реалізації контрактів № 2 Регіонального управління № 2, одна посада спеціаліста 1 категорії відділу реалізації контрактів № 2 Регіонального управління № 2, дві посади провідного спеціаліста відділу реалізації контрактів № 3 Регіонального управління № 2.

Проте, відповідачем при повідомленні про вивільнення не було запропоновано позивачу іншу роботу на тому самому підприємстві, як це передбачає 49-2 КЗпП. Хоча як неодноразово встановлено судовою практикою з трудових питань, що роботодавець зобов`язаний забезпечити вивільненого працівника роботою та запропонувати йому, в тому числі будь-яку посаду на підприємстві, а вже працівник має право від неї відмовитись, а також роботодавець повинен запропонувати іншу посаду не лише в момент попередження про вивільнення а й за весь період під час звільнення.

При цьому, відповідач запропонував посади за новим штатним розписом іншим двом працівникам, які з`явились після реорганізації, тоді як позивачу вільні посади запропоновані не були в такому ж порядку, хоча очевидно вільних (нових) посад у відповідача було дев`ять, це встановлюється згідно довідки відповідача № 25/65 від 03.03.2021 року.

Посилання ж відповідача на переважне право на залишення інших працівників на роботі не заслуговують уваги, оскільки оцінка кваліфікації та продуктивності була проведена лише між 3 (трьома) працівниками, згідно довідки, що міститься в матеріалах справи № 25/65 від 03.03.2021 року, тоді як вільних посад було 9 (дев`ять).

Щодо встановлення позивачу, який мав найдовший стаж на підприємстві, нижчої продуктивності, вважала, що це дуже суб`єктивна оцінка, що проведена поверхнево, але вона не впливає на факт, що відповідач всупереч своєму обов`язку не запропонував позивачу всі вільні посади, яких у нього було 9, а право переважного права залишення на роботі застосовано лише до трьох працівників.

ОСОБА_2 не було запропоновано вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення, що свідчить про незаконність його звільнення.

Таким чином, наказ ІНФОРМАЦІЯ_3 № 280-К від 31 серпня 2020 року є незаконним (т. 3 а.с. 35-38).

01 грудня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_4, в якому останній просив залишити без задоволення апеляційну скаргу (т. 3 а.с. 77-79).

01 грудня 2025 року від представника ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_4 надійшло клопотання про скасування оскаржуваного рішення та закриття провадження у справі на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, посилаючись на те, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва з огляду на положення статті 1219 ЦК України, оскільки відповідні права у даній справі нерозривно пов`язані із ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 3 а.с. 93-96).

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Гороховська А.О. підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити, заперечувала проти клопотання відповідача щодо скасування оскаржуваного рішення і закриття провадження у справі. ПредставникІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_4 заперечував проти доводів апеляційної скарги та підтримав подане ним клопотання про скасування оскаржуваного рішення та закриття провадження у справі на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, посилаючись на те, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва з огляду на положення статті 1219 ЦК України, оскільки відповідні права у даній справі нерозривно пов`язані із ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач ОСОБА_1 до суду не прибула, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення ОСОБА_6 повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресата, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Проте, факт належного сповіщення ОСОБА_1 підтвердила в суді апеляційної інстанції її представник - адвокат Гороховська А.О. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання(т. 3 а.с. 74-76, 109).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.

Відповідно до частини першої ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (рішення ЄСПЛ від 20 січня 2011 року у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вищезазначене та положення частини дев`ятої, одинадцятої ст. 128, частини п`ятої ст. 130, ст. 131, частини другої ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши клопотання ІНФОРМАЦІЯ_3 про закриття провадження у справі, колегія суддів дійшла висновку про його задоволення, врахувавши наступне.

Згідно зі ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За правилами п. 2, 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Згідно із ч. 1 ст. 55 ЦПК України, у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане з переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника.

Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони у матеріальному правовідношенні її правонаступником).

Процесуальне правонаступництво за померлою особою може мати місце у випадку спадкування іншою особою майнових прав померлого у відносинах, щодо яких виник спір.

Процесуальне правонаступництво у зв`язку із смертю фізичної особи можливе лише за наявності правонаступництва у матеріально-правовому аспекті, зокрема, щодо конкретних сум виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися не отриманими у зв`язку з його смертю.

Водночас, процесуальне правонаступництво не допускається у всіх випадках, коли відсутнє правонаступництво в матеріально-правовому смислі. Зокрема, у разі смерті фізичної особи процесуальне правонаступництво не допускається щодо прав, які нерозривно пов`язані з померлою особою та не можуть бути передані іншим особам в порядку спадкування.

Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Предметом спору у даній справі було, зокрема, вимоги про скасування та визнання незаконним наказу ІНФОРМАЦІЯ_3 від 31.08.2020 року № 280-К про звільнення ОСОБА_2 ; поновлення ОСОБА_2 на роботі в ІНФОРМАЦІЯ_3 на посаді заступника начальника Регіонального управління № 2 з 02 вересня 2020 року.

Поняття особистого немайнового права визначено в статті 269 ЦК України, відповідно до якої особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно.

Відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості (ч. 1 ст. 270 ЦК України).

Згідно з частинами 2 та 3 статті 270 ЦК України цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним.

Частиною 1 статті 272 ЦК України визначено, що фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно.

Спірні правовідносини щодо оспорювання законності наказу відповідача про звільнення ОСОБА_2 та поновлення останнього на роботі нерозривно пов`язані із конкретною фізичною особою - ОСОБА_2 , оскільки є такими, що безпосередньо стосуються його прав, як працівника в трудових правовідносинах з відповідачем, і припинились із його смертю, відтак, відносно таких правовідносин закон не допускає правонаступництва.

Разом з цим, вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов`язаного з незаконним звільненням працівника з роботи (ч. 2 ст. 235 КЗпП) є похідною від основної вимоги про визнання незаконним і скасування наказу відповідача про звільнення ОСОБА_2 , задоволення якої залежить від вирішення основної вимоги.

При цьому, відповідно до статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Виходячи з аналізу вищезазначеної правової норми, предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися не отриманими у зв`язку з його смертю.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що правовідносини в частині вирішення питання про поновлення на роботі правонаступництва не допускають, оскільки нерозривно пов`язані з особою спадкодавця.

Правовідносини в частині вирішення питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу правонаступництво допускають, якщо спадкодавець за життя набув право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу й це право не реалізував.

Водночас, якщо спадкодавець за життя не набув право на поновлення на роботі і отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із його звільненням, яке він як працівник вважав незаконним та в подальшому помер, право на заявлення таких вимог про поновлення померлого працівника на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не може бути предметом спадкування. У такому випадку правовідносини в частині вирішення питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу правонаступництва не допускають.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 576/1388/17, від 15.11.2021 у справі № 340/5543/20, від 05.05.2022 у справі № 520/10496/2020 та від 09.02.2023 у справі № 600/1290/20-а, від 09.08.2023 у справі № 463/7649/18, від 03.10.2025 у справі № 671/931/24, від 12.11.2025 у справі № 398/6222/24.

Крім того, слід розрізняти право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який залежить від вирішення позову про поновлення на роботі, та стягнуті, проте не отримані спадкодавцем за життя, суми середнього заробітку у зв`язку з вимушеним прогулом.

Право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який не був нарахований чи присуджений спадкодавцеві за життя, не входить до складу спадщини.

При вирішенні спорів про право на спадщину на належні спадкодавцю за життя суми заробітної плати визначальним є те, чи були такі виплати нараховані спадкодавцеві за життя, оскільки лише за умови, що такі суми були нараховані за життя, проте не отримані спадкодавцем, вони можуть увійти до складу спадщини (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 27.12.2024 у справі № 243/5431/19).

При цьому, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу не була присуджена судом та (або) нарахована ОСОБА_2 за його життя, а тому не може вважатися недоотриманою ОСОБА_2 сумою, яка б йому належала, але не була ним одержана за життя, і в розумінні статті 1227 ЦК України не належала йому як спадкодавцю, оскільки вимога про таку виплату в силу положень статті 1219 ЦК України нерозривно пов`язана з особою ОСОБА_2 та не може бути передана іншим особам в порядку спадкування.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що спірні трудові правовідносини щодо скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі померлого працівника та стягнення на користь спадкоємців середнього заробітку за час вимушеного прогулу у даній справі не допускають правонаступництва.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 1230 ЦК України до спадкоємця переходить право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя.

Враховуючи те, що за життя ОСОБА_2 не було присуджено судом відшкодування моральної шкоди, відповідно спадкодавець не набув, а до спадкоємців не перейшло таке право, що відповідає вимогам частини третьої статті 1230 ЦК України.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Таким чином, у зв`язку із настанням смерті позивача ОСОБА_2 та з урахуванням змісту спірних правовідносин у даній справі, які не допускають правонаступництва, наявні правові підстави для закриття провадження у справі відповідно до норми п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 255, 377 ЦПК України, -

у х в а л и в :

Клопотання ІНФОРМАЦІЯ_3 про закриття провадження у справі - задовольнити.

Скасувати рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року.

Закрити провадження у справі № 761/35408/20 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 23 січня 2026 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов