КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3219/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2026 року місто Київ

справа № 757/44615/25-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 17 вересня 2025року про відмову у відкритті провадження у справі, постановлену під головуванням судді Новака Р.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих (збережених) коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року позивач звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь безпідставно отримані (збережені) грошові кошти у розмірі 135000 доларів США, що станом на дату звернення з цим позовом за офіційним курсом НБУ становить 5 602 500 грн.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 17 вересня 2025 року відмовлено у відкриті провадження у справі за позовом ОСОБА_3 .

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив скасувати вказану ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що з оскаржуваної ухвали Печерського районного суду міста Києва вбачається, що позов подано фізичною особою ОСОБА_4 до іншої фізичної особи ОСОБА_1 , відтак, цей позов не має розглядатися в порядку господарського судочинства, а має розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадженні у справі, відповідно наведене вказує на порушення судом першої інстанції ч.1 ст.186 ЦПК України та ст.19 ЦПК України.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції посилався на п.п.1, 2 ч.1 ст.186 ЦПК України та виходив з того, що:

даний спір повинен розглядатися в порядку господарського, а не цивільного судочинства;

наявне таке, що набрало законної сили рішення суду у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з даним висновком суду першої інстанції,виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалі всправи, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, вказував на те, що він станом на 2020 рік був одним із засновників (учасників) ТОВ «Акцент-Новотел», яке було власником об`єкта нерухомого майна, а саме: будівлі навчального та дослідницького закладу за адресою: АДРЕСА_1 . Згодом, між ТОВ «Акцент-Новотел», як продавцем, та ТОВ «Прайм Інжиніринг», як покупцем було укладено договір купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна у результаті якого ТОВ «Прайм Інжиніринг» стало новим власником останнього. У свою чергу, ОСОБА_1 , знаючи про укладення між вищезазначеними товариствами угоди купівлі-продажу нерухомого майна та здійснення розрахунків за ними, звернулась до ОСОБА_3 , як бенефіціара продавця, з метою отримання фінансування для реалізації спільного проєкту з організації функціонування освітнього закладу. Так, в листопаді 2010 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 135000,00 доларів США, за рахунок яких відповідач повинна була укласти з новим власником об`єкта нерухомого майна ТОВ «Прайм Інжиніринг» договір оренди першого та другого поверхів приміщення та здійснити сплату орендної плати за 2 календарних місяці (перший і останній). Окрім того, за рахунок залишених коштів відповідач мала здійснити ремонт орендованих першого та другого поверхів об`єкта нерухомого майна. Відповідач вищезазначену суму грошових коштів у розмірі 135000,00 доларів США отримала, проте не змогла досягнути домовленостей з новим власником об`єкта нерухомого майна щодо оренди приміщень першого та другого поверхів, у зв`язку з чим договір оренди вищезазначеного нерухомого майна так і не був укладений. У свою чергу, у зв`язку із неукладенням договору оренди позивач та відповідач не змогли досягнути домовленостей щодо подальшої співпраці з реалізації спільного проєкту у зв`язку з чим між позивачем та відповідачем не вкинило жодних зобов`язань щодо вищезазначених обставин. Таким чином, мета з якою позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 135000,00 доларів США так і не була досягнута, а очікування позивача так і не справдились. Відповідач факт отримання від позивача грошових коштів у розмірі 135000,00 доларів США визнає та не заперечує, що підтверджується судовими рішеннями, які набрали законної сили у справах №910/8328/23 (757/51177/21-ц), №910/8328/23 (910/7963/24), проте протиправно відмовляється їх повернути, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися за захистом свого порушеного права до суду.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб'єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

ЦПК України визначає юрисдикцію і повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині 1 статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Таким чином, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Згідно з п.1 ч.1 ст.20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

З долучених до матеріалів справи документів, а саме копій: рішення Господарського суду міста Києва від 14 лютого 2024 року у справі №910/8328/23 (№910/7963/24); постанови Північного апеляційного господарського суду від 04 червня 2025 року у справі №910/8328/23 (№910/7963/24) вбачається, що ухвалою Господарського районного суду міста Києва від 28 червня 2023 року відкрито провадження у справі №910/8328/23 (№910/7963/24) про неплатоспроможність ФОП ОСОБА_5 , введено процедуру реструктуризації боргів боржника, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Суд першої інстанції вірно взяв до уваги, що із вказаних документів вбачається, що грошові кошти у сумі 135000,00 доларів США були сплачені ФОП ОСОБА_5 за домовленості, які було укладено між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_3 як засновника ТОВ «Акцент-Новотел».

Колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі №905/2030/19 (905/1159/20) (провадження №12-92гс20) зазначено, що, визначаючи юрисдикційність спорів з майновими вимогами боржника та до боржника, щодо якого здійснюється процедура банкрутства, Велика Палата Верховного Суду уже неодноразово зазначала про необхідність розгляду спорів між боржником та іншими суб`єктами (як органами, наділеними владними повноваженнями, так і суб`єктами приватно-правових відносин) щодо майна боржника в межах процедури банкрутства.

З огляду на положення законодавства України, законодавець підкреслив, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.

Захист таких осіб полягає у тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство після відкриття провадження в інших справах, не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. При цьому таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача.

Таке урегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства.

Таким чином, розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.

Отже, вимога особи, щодо якої порушено справу про банкрутство/неплатоспроможність, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення як майновий спір боржника, підлягає розгляду в межах провадження у справі про банкрутство з визначенням юрисдикційності розгляду такого спору господарському суду.

Враховуючи вищезазначене, предмет та підстави заявлених позовних вимог у даній справі, мотиви, покладені в їх обґрунтування, а також правовідносини, які виникли між між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_3 як засновника ТОВ «Акцент-Новотел», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за своїм суб`єктним складом справа повинна розглядатися в порядку господарського судочинства.

А відтак суд, відмовляючи у відкритті провадження у справі вірно посилався на п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

За таких обставин, оскільки спір у даній справі не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, а тому доводи апеляційної скарги про те, що позов подано фізичною особою ОСОБА_4 до іншої фізичної особи ОСОБА_1 , відтак, цей позов не має розглядатися в порядку господарського судочинства, а має розглядатися в порядку цивільного судочинства є необґрунтованими.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції пославшись на п.2 ч.1 ст.186 ЦПК України зазначив, що як вбачається з долученої до матеріалів справи копії постанови Північного апеляційного господарського суду від 04 червня 2025 року у справі №910/8328/23 (№910/7963/24) ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні первісних позовних вимог в частині стягнення з ФОП ОСОБА_1 135000,00 доларів США, що в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України станом на 25 червня 2023 року, становить 5474317,50 грн. в межах справи №910/8328/23. Отже, вказані обставини фактично визначають наявність наразі такого, що набрало законної сили, рішення суду у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет.

Разом з тим, суд першої інстанції не взяв до уваги, що п.1 та п.2 ч.1 ст.186 ЦПК України визначає різні підстави для відмови у відкритті провадження у справі.

З огляду на зазначене відсутні правові підстави для відмови у відкритті провадження у даній справі на підставі п.2 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку щодо відмови у відкритті провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, однак з помилкових мотивів застосував також п.2 ч.1 ст.186 ЦПК України, отже судове рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 17 вересня 2025 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Головуючий:

Судді: