справа № 562/1130/25
Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Грушицького А. І. на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів.
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з позовом про зміну розміру аліментів та просила суд змінити розмір аліментів, визначивши їх у розмірі 1/3 частки усіх видів доходу щомісяця та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня пред`явлення позову до суду.
Здолбунівський районний суд Рівненської області ухвалою від 09 червня 2025 року позов ОСОБА_1 залишив без розгляду.
Рівненський апеляційний суд постановою від 16 вересня 2025 року скасував ухвалу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 09 червня 2025 року та направив справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду постановою 04 лютого 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково.
Постанову Рівненського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року скасував, ухвалу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 09 червня 2025 року залишив в силі.
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що позовні вимоги у справах № 569/25414/23 та № 562/1130/25 є тотожними (пункт 45 постанови), а суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без розгляду з підстав, визначених частиною третьою статті 44 ЦПК України, визнавши зловживанням позивачем процесуальними правами шляхом подання кількох позовів до одного й того самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав (пункт 50 постанови).

Не погоджуюсь із висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та на підставі статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку на вказану постанову.

У справі № 569/25414/23 позивач звернулася з вимогою про зміну способу стягнення аліментів, у справі № 562/1130/25 заявлено вимогу про зміну розміру аліментів, хоча фактично вимоги позивача носять дійсно ідентичний характер.

Справи про аліменти мають виразну соціальну спрямованість і повинні розглядатися з урахуванням найкращих інтересів дитини, що прямо випливає зі статті 3 Конвенції про права дитини та статті 7 СК України.

Особливістю вказаних сімейних справ є те, що предмет судового розгляду безпосередньо стосується реалізації гарантованого законом права дитини на належне матеріальне утримання, а тому застосування формальних процесуальних підстав, які можуть спричинити перешкоджання розгляду спору по суті, має бути виваженим, обґрунтованим та таким який прямо передбачено законом, тобто не допускає іншого процесуального рішення, окрім залишення позову без розгляду, без оцінки спору по суті.

Сам по собі факт подання кількох позовів, які стосуються аліментних правовідносин, не може автоматично свідчити про зловживання процесуальними правами, якщо такі позови мають різний предмет та ґрунтуються на різних підставах.

З моменту пред`явлення першого позову до дня подання другого позову минуло понад один рік, за цей час міг істотно змінитися матеріальний стан платника або одержувача аліментів, змінитися інші обставини, передбачені статтею 192 ЦПК України.

Наявні в цивільній справі письмові документи не свідчать про тотожність підстав обох позовів, а дії позивача не є зловживанням процесуальними правами.

З урахуванням наведеного вважаю, що постанова Рівненського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року є законною, обґрунтованою та такою, що відповідає завданням цивільного судочинства.

Суддя А. І. Грушицький