ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2026 року м. Чернівці Справа № 727/7617/25

Провадження №22-ц/822/316/26

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Литвинюк І. М.

суддів: Лисака І. Н., Перепелюк І. Б.,

за участю секретаря судового засідання: Черновської Г. К.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 грудня 2025 року, головуючий у І-й інстанції Калмикова Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач АТ «Акцент-Банк» у червні 2025 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтований тим, що 17 червня 2024 року між ОСОБА_1 та Банком укладено кредитний договір АВН0СТ25490207 про надання відповідачці кредиту в розмірі 100 000 грн строком на 60 місяців (тобто до 16.06.2029) зі сплатою процентів у розмірі 75,00 щорічно та комісії в розмірі 0,00 грн.

АТ "А-БАНК" свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачці кредит (встановив кредитний ліміт) у розмірі, відповідно до умов Договору.

У зв`язку з порушенням відповідачкою ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, станом на 20.06.2025 її заборгованість за даним кредитним договором становила 124 625,85 грн і складалася з: 98 656,59 грн загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тіло), 25 099,08 грн - загальний залишок заборгованості за процентами, 870,17 грн загальний залишок заборгованості за пенею.

Відповідачка продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договорами не погашає, що є порушенням законних прав AT "А-БАНК".

Просило стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» суму заборгованості за кредитним договором № АВН0СТ25490207 від 17.06.2024 станом на 20.06.2025 в розмірі 124 625,85 грн та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що АТ «Акцент-Банк» 20 червня 2025 року звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 в загальній сумі 124 625,85 грн. Підготовче судове засідання було призначено судом на 23 липня 2025 року і ОСОБА_1 23.07.2025 надала суду квитанції від 30.06.2025 та від 22.07.2025 про сплату суми заборгованості на загальну суму 124 700 грн.

Отже, факти, викладені позивачем в обґрунтування заявлених вимог, не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, адже ОСОБА_1 не має перед позивачем АТ «Акцент-Банк» заборгованості за кредитним договором № АВН0СТ25490207 від 17.06.2024, оскільки повністю її погасила.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач АТ «Акцент-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є таким, що постановлено з порушенням норм матеріального права.

Вказує на те, що основною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог суд вказав на те, що відповідачем було погашено заборгованість, на підтвердження чого було надано чеки від 30 червня та 22 липня 2025 року. Позовна заява надійшла до суду ще до першого платежу, а провадження було відкрито до другого платежу.

Якщо боржник погашає борг після подання позову, але до вирішення по суті, то предмет спору може бути відсутній, що є підставою закриття провадження, а не відмови по суті.

Отже, суд повинен був закрити провадження у справі через відсутність предмету спору. Та у відповідності до ст. 7 ч. 1 п. 5 ЗУ «Про судовий збір», повернути позивачу судовий збір.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з кредитним договором АВН0СТ25490207 від 17.06.2024 ОСОБА_1 приєдналася до умов у сумі 100 000 грн строком на 60 місяців (тобто до 16.06.2029) із сплатою процентів у розмірі 75,00 щорічно та комісії в розмірі 0,00 грн.

Згідно з розрахунком заборгованості за прострочення виконання грошового зобов`язання станом на 20.06.2025 заборгованість відповідачки за даним кредитним договором становила 124 625,85 грн, яка складалася з: 98 656,59 грн загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тіло), 25 099,08 грн - загальний залишок заборгованості за процентами, 870,17 грн загальний залишок заборгованості за пенею.

30 червня 2025 року ОСОБА_1 сплатила на користь АТ «А-Банк» 10 000 грн, призначення платежу для погашення кредиту «Швидка готівка», що підтверджується платіжною інструкцією № 578 від 30.06.2025.

22 липня 2025 року ОСОБА_1 сплатила на користь АТ «А-Банк» 114 700 грн, призначення платежу для погашення кредиту ОСОБА_1 , що підтверджується платіжною інструкцією № 593 від 22.07.2025.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.

Закриття провадження в справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження в справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому необхідно надавати сутнісного, а не формального значення.

Верховний Суд неодноразово акцентував увагу на відмінностях між поняттями «предмет спору» та «предмет позову». Зокрема, Верховний Суд зазначив, що предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносин, з приводу якого виник спір (правовий конфлікт) між позивачем і відповідачем (див., зокрема постанови Верховного Суду від 12 червня 2019 у справі № 916/542/18, від 01 серпня 2019 року у справі № 916/1743/18, від14 вересня 2021 року у cправі № 909/243/18).

При цьому підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самі сторони врегулювали спірні питання.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Такі висновки викладені в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20, постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у cправі № 916/1042/22, від 10 квітня 2024 року у справі № 754/11753/21, від 22 травня 2024 року у справі № 204/1150/23.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 червня 2025 року позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 липня 2025 року відкрито провадження у справі.

23 липня 2025 року ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції клопотання, до якого долучила платіжні інструкції від 30.06.2025 №578 та від 22.07.2025 № 593 про сплату заборгованості на загальну суму 124 700 грн.

При цьому колегія суддів враховує, що правові наслідки закриття провадження у справі з підстав, що передбачені пунктом 2 частини 1 статті 255 ЦПК України, є відмінними від правових наслідків, які передбачені у випадку залишення позову без розгляду, відмови від позову, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

З урахуванням наведеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Отже, суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору існував на момент виникнення останнього, але припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи у позові, суд першої інстанції на вищезазначене належної уваги не звернув.

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За наведених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржуване рішення - скасуванню з ухваленням нового рішення про закриття провадження у справі з підстав, що передбачені пунктом 2 частини 1 статті 255 ЦПК України, а саме: за відсутності предмета спору, який припинив своє існування в процесі розгляду справи.

За змістом частини 2 статті 255 ЦПК України при закритті провадження у справі суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Колегія суддів звертає увагу на те, що на відміну від інших видів судових витрат у цивільній справі, правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає окремий закон - Закон України «Про судовий збір».

Вказане узгоджується і з положеннями частини другої статті 133 ЦПК України, згідно з якими розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Питання повернення судового збору врегульовано статтею 7 Закону України «Про судовий збір», яка містить вичерпний перелік підстав, за наявності яких сплачена сума судового збору, за відповідним клопотанням повертається судом особі, яка його сплатила.

Пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Отже, Закон України «Про судовий збір» передбачає загальне правило, згідно з яким судовий збір повертається у випадку закриття провадження у справі, та одне виключення із загального правила, а саме закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову.

Сплачена сума судового збору повертається у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

За вказаних обставин колегія суддів вважає за можливе вирішити питання про повернення позивачу судового збору за подання апеляційної скарги.

За приписами частини другої статті 7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики (частина п`ята статті 7 Закону України «Про судовий збір»).

07 січня 2025 року набув чинності наказ Міністерства фінансів України від 26 листопада 2024 року № 606 «Про внесення змін до Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів», яким внесено зміни до механізму повернення судового збору у випадках, визначених статтею 7 Закону України «Про судовий збір».

З урахуванням внесених змін органи Казначейства здійснюють повернення судового збору в усіх випадках виключно на підставі електронного подання, сформованого відповідним судовим органом. Таке подання формується відповідним судовим органом на підставі поданої платником (його уповноваженою особою) заяви про повернення коштів з бюджету, складеної із зазначенням усіх необхідних реквізитів.

Для повернення судового збору платнику необхідно звернутися із заявою до відповідного суду, на рахунки якого сплачено судовий збір.

За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3633,60 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № від 06 січня 2026 року.

Враховуючи викладене, на користь позивача підлягає поверненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у розмірі 3633 грн 60 коп.

У відповідності до частини першої статті 9 Закону України «Про судовий збір» судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Оскільки Чернівецький апеляційний суд не є отримувачем коштів за подання позовної заяви, а судовий збір особі може повернути лише суд, який ухвалив судове рішення та до спеціального фонду Державного бюджету України якого був зарахований такий збір, то питання про повернення судового збору, сплаченого за подання позову, має вирішити суд першої інстанції, куди позивачу і слід звернутися із заявою.

Подібні правові висновки викладені в додаткових постановах Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 359/2836/23 та від 08 жовтня 2025 року у справі № 523/719/23.

Керуючись статтями 255, 374, 377, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 грудня 2025 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості закрити.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у місті Чернівці повернути Акціонерному товариству «Акцент-Банк» сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 3633 гривні 60 копійок, що внесений згідно з платіжною інструкцією від 06 січня 2026 року № про сплату судового збору на рахунок (стандарт IBAN) UA0024405, отримувач Чернівецьке ГУК/Чернівецька ТГ/22030101, код отримувача (ЄДРПОУ) 37836095.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 11 лютого 2026 року.

Суддя- доповідач І. М. Литвинюк

Судді: І. Н. Лисак

І. Б. Перепелюк