Ухвала

Іменем України

20 січня 2026 року

м. Київ

справа № 159/3704/22

провадження № 61-145ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Бережною Наталією Миколаївною, на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2025 року в складі судді Шишиліна О. Г., та постанову Волинського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Карпук А. К., Данилюк В. А., Матвійчук Л. В., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 24 листопада 2006 року уклали кредитний договір №.VOKVGK00001158 (надалі договір).

Згідно з договором АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 35 000 доларів США на термін до 24 листопада 2026 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, який складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2.15% на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Позивач зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Станом на 20 липня 2022 року відповідач має заборгованість 22 345,52 доларів США, яка складається з: 18 459,40 доларів США заборгованість за кредитом; 2 486,55 доларів США заборгованість з відсоткам за користування кредитом; 1 399,57 доларів США заборгованість з комісії за користуванням кредитом.

АТ КБ «ПриватБанк» просило:

стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором станом на 20 липня 2022 року у розмірі 22 345,52 доларів США, яка складається з: 18 459,40 доларів США заборгованість за кредитом; 2 486,55 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1 399,57 доларів США заборгованість з комісії за користуванням кредитом.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2025 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

на момент звернення до суду з цим позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» набув право вимоги за кредитним договором на підставі договору викупу (відступлення) прав вимоги, укладеного 14 квітня 2016 року між «ЮкрейнМоргейджЛоунФайненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ», ПАТ КБ «ПриватБанк» та «ТМФ Траст Лімітед», та є належним позивачем. У період дії договору про відступлення права вимоги від 19 лютого 2007 року за кредитним договором № VOKVGK00001158 від 24 листопада 2006 року нараховувались проценти, комісія, згідно з умовами договору, а також у вказаний період було надано кредит на загальну суму 5019.12 США на оплату страхових платежів, а ОСОБА_1 здійснював періодичні платежі на їх погашення. Випискою по рахункам підтверджується, що всього за період дії договору від 19 лютого 2007 року відповідачем було сплачено 47360.18 доларів США (загальна сума сплачених коштів) - 1239 доларів США (сплачені до відступлення права вимоги) - 46121,80 доларів США, які були спрямовані на погашення кредиту, а також нарахованих процентів, комісії. А саме, за період з 19 лютого 2007 року до 14 квітня 2016 року відповідачем на погашення тіла кредиту було сплачено 9824.66 доларів США, на сплату процентів 28733.67 доларів США, на сплату комісії 7489.51 доларів США, що разом становить 46121,80 доларів США;

після зворотного відступлення права вимоги, з 14 квітня 2016 року до 03 листопада 2016 року (дата розрахунку) АТ КБ «ПриватБанк» нараховував проценти на залишок поточної заборгованості за кредитом, на залишок простроченої заборгованості за кредитом (з 29 вересня 2016 року), а також пеню і комісію. Після 14 червня 2016 року і до 03 листопада 2016 року було сплачено 46,74 доларів США на погашення пені. Оскільки зворотне відступлення права вимоги до АТ КБ «ПриватБанк» відбулося 14 квітня 2016 року, то в період з 19 лютого 2007 року до 14 квітня 2016 року проценти, пеня, комісія нараховувалися компанією «ЮкрейнМортгейджЛоунФайненс № 1 Пі-Ел-Сі». Однак, оскільки з 19 лютого 2007 року за договором відступлення права вимоги банк відступив право вимоги за кредитним договором та забезпечувальним договором іпотеки компанії «ЮкрейнМортгейджЛоунФайненс № 1 Пі-Ел-Сі», місцезнаходженням якої є Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії, зазначена компанія не є резидентом України, не мала банківської або іншої ліцензії на здійснення кредитної діяльності на території України, тому вона не могла за законодавством України здійснювати операції з обслуговування споживчих кредитів громадян України, у тому числі в іноземній валюті, а саме нараховувати та стягувати проценти, пеню і комісію за період з 19 лютого 2007 року до 14 квітня 2016 року. Верховний Суд у постановах від 13 січня 2020 року у справі № 363/1264/15-ц (провадження № 61-16401св18), від 12 грудня 2018 року у справі № 1111/6765/12 (провадження № 61-13248св18), від 18 липня 2019 року у справі № 623/488/17 (провадження № 61-25295св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 161/10757/15 (провадження № 61-15827св18), від 08 січня 2025 року у справі № 725/1751/22 (провадження № 61-12421св21) за результатом розгляду подібних справ, встановив, що компанія «ЮкрейнМортгейджЛоунФайненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» не є резидентом України, не має банківської або іншої ліцензії на здійснення кредитної діяльності на території України, а тому не може здійснювати операції з обслуговування споживчих кредитів громадян України, а саме, нараховувати та стягувати проценти, пеню і комісію;

позивачем не доводилося і наданими суду документами не підтверджується, що компанія «ЮкрейнМортгейджЛоунФайненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» мала законне право надавати кредит (на сплату страхових платежів), нараховувати та отримувати проценти та інші платежі відповідно до кредитного договору на свою користь, або що таке право в період дії договору від 19 лютого 2007 року належало АТ КБ «ПриватБанк». Банк відступив право вимоги за кредитним договором та забезпечувальним договором іпотеки компанії «ЮкрейнМортгейджЛоунФайненс № 1 Пі-Ел-Сі» 19 лютого 2007 року, зворотне відступлення права вимоги до АТ КБ «ПриватБанк» відбулося 14 квітня 2016 року, тобто в період з 19 лютого 2007 року до 14 квітня 2016 року проценти, пеня, комісія нараховувалися компанією «ЮкрейнМортгейджЛоунФайненс № 1 Пі-Ел-Сі». У цей період правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю було врегульовано, зокрема Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ). Відповідно до статті 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту другого статті 5 Декрету КМУ. За змістом статті 47 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність» (у редакції на час відступлення права вимоги) на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, операції з валютними цінностями. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлювався також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у пункті 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. У пункті 2.4 глави 2 розділу III Положення про порядок реєстрації та ліцензування банків, відкриття відокремлених підрозділів, затвердженого постановою Правління НБУ від 08 вересня 2011 року, передбачалося, що банк має право здійснювати діяльність, надання банківських та інших фінансових послуг в іноземній валюті, які є валютними операціями, лише після отримання генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. Порядок надання генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій та індивідуальних ліцензій на здійснення разової валютної операції визначається нормативно-правовими актами НБУ про надання ліцензій на здійснення валютних операцій. Отже, правовою підставою для здійснення кредитування в іноземній валюті (в тому числі нарахування процентів і пені за діючими кредитними договорами) була наявність генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 грудня 2023 року у справі № 463/3782/15, від 21 грудня 2023 року у справі № 754/11899/19, від 13 лютого 2024 року у справі № 754/15711/17, від 08 січня 2025 року у справі № 725/1751/22 (провадження № 61-12421св21) та інших. Не маючи ліцензії та не будучи фінансовою установою, компанія «ЮкрейнМортгейджЛоунФайненс № 1 Пі-Ел-Сі» не могла набути права на нарахування і отримання платежів за кредитом (відсотків, комісії, пені), які виникнуть після укладення договору відступлення права вимоги, а отже не могла делегувати такі повноваження щодо нарахування та стягнення платежів за кредитом фінансовій установі (банку). З наведених підстав суд вважає, що компанія «ЮкрейнМортгейджЛоунФайненс № 1 Пі-Ел-Сі» не могла також надавати кредит для сплати страхових платежів та стягувати його. Доказів зворотного матеріали справи не містять. Окремий договір стосовно відступлення продавцем покупцю всіх прав вимоги за договорами страхування, як це передбачено договором купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги від 19.02.2007, доказів перерахування страхових платежів страховій компанії позивачем не надано. Тому платежі за період з 19 лютого 2007 року до 14 квітня 2016 року у вигляді процентів, пені, комісії а також кошти, безпідставно сплачені на погашення страхових платежів, слід зарахувати на погашення наданого банком кредиту;

щодо комісії (винагороди банку) за надання фінансового інструменту, то суд доходить висновку, що умови кредитного договору в цій частині є нікчемними, а тому не створюють юридичних наслідків для сторін. Так, за умовами пункту 1.1. кредитного договору банк стягує винагороду за проведення додаткового моніторингу, визначеного в пункті 6.2 кредитного договору, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахуваннями банком на останній термін сплати. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Практика правозастосування положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також положень статті 55 закону України «Про банки і банківську діяльність», у редакціях, які набрали чинності з 13 січня 2006 року, зокрема в частині визнання нікчемними положень кредитного договору про сплату винагороди за надання фінансового інструменту, а отже такими, що не створюють юридичних наслідків для сторін, та не потребують визнання його недійсним, є усталеною (постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, постанови Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 201/4087/17, від 15 січня 2020 року у справі № 363/940/16-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 302/946/17, від 03 листопада 2021 року у справі № 757/40852/17, від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц, від 19 квітня 2023 року у справі № 335/4991/16-ц, від 07 червня 2023 року у справі № 234/3840/15-ц). З огляду на викладене, хоча позивач просить стягнути з відповідача нараховану заборгованість за комісією у сумі 1399,57 доларів США, однак суд має висновок, що як до відступлення права вимоги, так і після зворотного відступлення права вимоги комісія нараховувалась і стягувалась банком з відповідача безпідставно, оскільки умова кредитного договору про встановлення комісії (винагороди банку) є нікчемною. Також безпідставно нараховувалася і стягувалася комісія компанією «ЮкрейнМортгейджЛоунФайненс № 1 Пі-Ел-Сі» у період з 19 лютого 2007 року по 14 квітня 2016 року. А тому сплачені відповідачем на погашення комісії (винагороди банку) грошові кошти у сумі 7 489,51 доларів США підлягають зарахуванню на погашення тіла кредиту;

на підставі наданих доказів судом встановлено, що банк надав відповідачу кредит у розмірі 35 000 доларів США, до відступлення права вимоги компанії «ЮкрейнМортгейджЛоунФайненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» за договором від 19 лютого 2007 року банк нараховував проценти за користування кредитом та комісію. Відповідач до відступлення банком права вимоги компанії «ЮкрейнМортгейджЛоунФайненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» сплатив на користь банку 1 239 доларів США. На момент відступлення права вимоги банком компанії «ЮкрейнМортгейджЛоунФайненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» згідно з розрахунком заборгованість за кредитом становила 34 881,37 доларів США, Після відступлення права вимоги відповідач надавав банку кошти на погашення заборгованості за кредитним договором. В період дії договору від 19 лютого 2007 року зі сплачених відповідачкою коштів на погашення кредиту було зараховано 9 824,66 доларів США, на погашення процентів 28733,67 доларів США, на погашення пені 73,34 долари США. Компанія «ЮкрейнМортгейджЛоунФайненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» не мала правових підстав для надання кредиту на сплату страхових платежів, стягнення процентів, пені, а тому відповідні платежі (проценти 28733,67 долари США, пеня 73,34 долари США) слід зарахувати на погашення кредиту. Також на погашення кредиту підлягають зарахуванню 7 489,51 доларів США, сплачені відповідачем на погашення комісії (винагороди банку);

вирішуючи спір щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд дійшов висновку, що внаслідок зарахування на погашення кредиту зазначених сум (28 733,67 доларів США + 73,34 доларів США + 7489,51 доларів США = 13 447,49 доларів США) і з урахуванням сплати кредиту у сумі 9 824,66 доларів США, на момент зворотного відступлення права вимоги від компанії «ЮкрейнМортгейджЛоунФайненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» до АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість станом на 20 липня 2022 року у відповідача відсутня, тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Постановою Волинського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року:

апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково;

рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2025 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення висновки щодо нікчемності положень кредитного договору про сплату винагороди за надання фінансового інструменту (комісії) та зарахування сум сплаченої комісії на погашення кредиту;

в іншій частині рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

правовою підставою для здійснення кредитування в іноземній валюті (в тому числі нарахування процентів і пені за діючими кредитними договорами) була наявність генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 грудня 2023 року у справі № 463/3782/15, від 21 грудня 2023 року у справі № 754/11899/19, від 13 лютого 2024 року у справі № 754/15711/17 та інших. Суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що оскільки компанія «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі» не була резидентом України, не мала банківської або іншої ліцензії на здійснення кредитної діяльності на території України, тому не мала права за законодавством України здійснювати операції з обслуговування споживчих кредитів громадян України, у тому числі в іноземній валюті, а саме нараховувати та стягувати проценти, пеню і комісію (висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі № 363/1264/15 (провадження № 61-16401св18), від 02 червня 2021 року у справі № 643/6214/15 (провадження № 61-8180св20)). З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що платежі за період з 19 лютого 2007 року до 14 квітня 2016 року у вигляді процентів, пені, комісії, а також кошти, безпідставно сплачені на погашення страхових платежів, необхідно зарахувати на погашення наданого банком кредиту;

посилання в апеляційній скарзі на те, що починаючи з 21 лютого 2007 року до 14 квітня 2016 року АТ КБ «ПриватБанк», яке мало всі необхідні документи для здійснення фінансової та банківської діяльності на території України, а також відповідні ліцензії, здійснювало обслуговування всіх фінансових операцій з обслуговування іпотечних активів компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі», в тому числі вимог до відповідача за кредитним договором від 24 лстопада 2006 року № VOKVGK00001158, апеляційний суд відхиляє, оскільки, не маючи ліцензії та не будучи фінансовою установою, компанія «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі» не могла набути права на нарахування і отримання платежів за кредитом (відсотків, комісії, пені), які виникнуть після укладення договору відступлення права вимоги, а отже не могла делегувати такі повноваження щодо нарахування та стягнення платежів за кредитом фінансовій установі (банку);

доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 161/1388/17, від 10 березня 2021 року у справі № 643/11542/15-ц, від 21 травня 2021 року у справі № 569/5147/16-ц,від 04 квітня 2022 року у справі № 757/11688/20, від 27 вересня 2023 року у справі № 295/4526/14, від 21 червня 2023 року у справі № 757/42885/19-ц, є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди першої та апеляційної інстанцій виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів;

колегія суддів не погодилася з висновком суду першої інстанції щодо нікчемності умови кредитного договору про комісії (винагороди банку) за надання фінансового інструменту. Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору № VOKVGK00001158 від 24 листопада 2006 року банк стягує винагороду за проведення додаткового моніторингу, визначеного в пункті 6.2 кредитного договору, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахуваннями банком на останній термін сплати. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 зауважила, що практику застосування норм права щодо недійсності (оспорюваності, нікчемності) умови про плату (комісію) за управління кредитом (за обслуговування кредиту), інші подібні платежі у договорах про споживчий кредит треба формувати на підставі сукупного аналізу законодавства, чинного на момент укладення відповідного договору, з урахуванням його неодноразової зміни. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), однією з яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. На час укладення кредитного договору у цій справі стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції Закону № 3161-IV від 01 грудня 2005 року) визначала підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Такі умови є несправедливими тоді, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята вказаної статті). Наведені приписи Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, та Закону України «Про банки і банківську діяльність» прямо не вказували на недійсність умови кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом. Станом на час укладення кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» передбачав можливість визнання недійсними умов договорів, у тому числі про надання кредитів на споживчі цілі, якщо ці умови обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством;

у лютому ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсною умови кредитного договору, визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дії (справа №159/1039/23). Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено. Постановою Волинського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 травня 2023 року змінено в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови. Зокрема, в постанові від 12 вересня 2023 року апеляційний суд зазначив, що умова пункту 1.1 кредитного договору, укладеного 24 листопада 2006 року, щодо встановлення обов`язку позивача сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту прямо не суперечила нормам чинного законодавства. Положення статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не містили норм, які б установлювали недійсність такої умови кредитного договору. Ураховуючи наведене, суд першої інстанції помилково вважав нікчемною умову кредитного договору щодо сплати позичальником винагороди за надання фінансового інструмента від суми виданого кредиту щомісячно;

з огляду на викладене, з урахуванням платежів за період з 19 лютого 2007 року до 14 квітня 2016 року у вигляді процентів, пені, комісії, а також коштів, безпідставно сплачених на погашення страхових платежів, провівши розрахунок суми заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд дійшов висновку, що на час зворотного відступлення права вимоги від компанії «ЮкрейнМортгейджЛоунФайненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» до АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у відповідача відсутня, тому підстави для стягнення заборгованості за тілом кредиту відсутні.

02 січня 2026 року АТ КБ «ПриватБанк» через представника Бережну Н. М. подало касаційну скаргу на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року, у якій просить:

скасувати оскаржені рішення;

ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі;

стягнути з відповідача судові витрати.

Підставою касаційного оскарження судових рішень АТ КБ «ПриватБанк» зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 16 вересня 2020 року справа № 200/5647/18; від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18; від 03 лютого 2021 року у справі № 161/1388/17, від 10 березня 2021 року у справі № 643/11542/15-ц, 04 квітня 2022 року у справі № 757/11688/20, від 21 лютого 2023 року у справі № 208/2580/15-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

факт наявності, та розмір заборгованості відповідача підтверджено належними та допустимими доказами, що надані суду позивачем та не були належним чином досліджені судами попередніх інстанцій. Виписка по рахунку є належним доказом щодо заборгованості відповідача, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами, аналогічна правова позиція прийнята в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року справа № 200/5647/18 та від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18;

матеріалами справи підтверджено, що обслуговування фінансових операцій за активами, право вимоги за якими відступлено, здійснював ПАТ КБ «ПриватБанк», який має всі необхідні документи для здійснення фінансової діяльності на території України. Таким чином, висновок суду першої інстанції (з яким погодився й апеляційний суд) стосовно того, що проценти та інші нарахування в період з 19 лютого 2007 року не повинні нараховуватись спростовуються тим, що весь цей період «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» було власником активів, а обслуговував в повному обсязі всі фінансові операції ПАТ КБ «ПриватБанк», який має всі необхідні документи для здійснення фінансової діяльності на території України;

Верховний Суд у постанові від 04 квітня 2022 року у справі № 757/11688/20 дійшов висновку, що право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до нового кредитора, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, оскільки в такому випадку набувач права вимоги не видає кредитні кошти, а лише набуває право вимагати сплати заборгованості. У постанові від 21 лютого 2023 року у справі № 208/2580/15-ц (провадження № 61- 2760св22) Верховний Суд вказав: «Крім того, варто наголосити, що у справі, яка переглядається, банк на час пред`явлення позову (01 квітня 2015 року) набув право вимоги за кредитним договором від 27 травня 2005 року № DZH0GK00770046, укладеним з ОСОБА_3, на підставі договору купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги від 13 жовтня 2011 року;

враховуючи правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах: від 03 лютого 2021 року у справі №161/1388/17, від 10 березня 2021 року у справі № 643/11542/15-ц, 04 квітня 2022 року у справі №757/11688/20, від 21 лютого 2023 року у справі № 208/2580/15-ц, позивач вважає, що у судів попередніх інстанцій були б наявні підстави для відмови у задоволенні позову лише якби банк звернувся з позовом до відповідача у час коли зворотнього відступлення не було б на користь банку. Проте суди не взяли до уваги, що Банк був належним кредитором на час звернення до суду позовом про стягнення заборгованості;

у цій справі судами не досліджені належним чином зібрані у справі докази а саме: копія договору викупу (відступлення) прав вимоги від 19 лютого 2007 року та копію договору від 14 квітня 2016 року, а також лист від 23 лютого 2007 року № 20.1.3.2/6-811-3567, яким банк повідомив ОСОБА_1 про відступлення прав вимоги за договором компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ».

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 24 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № VOKVGK00001158.

Відповідно до умов кредитного договору, банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 24 листопада 2006 року до 24 листопада 2026 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 35 000 доларів США на наступні потреби: на придбання житла, а також 7 875,25 доларів США для сплати страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 6.2 даного договору.

Періодом сплати вважати з 25 по 31 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 412,87 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

У кредитному договорі № VOKVGK00001158 від 24 листопада 2006 року сторони обумовили:

для виконання даного договору банк відкриває позичальнику рахунок НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості, кредитний рахунок № НОМЕР_2 , рахунок по відсотках НОМЕР_3 , рахунок для обліку винагороди і комісії № 9193. Позичальник доручає банку проводити погашення заборгованості по даному кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку №, що відповідає платіжній картці №, емітованої ПриватБанком. Зазначене доручення позичальника не підлягає виконанню банком у випадку пред`явлення позичальником документа, що підтверджує сплату заборгованості іншим способом (пункт 1.2);

забезпечення виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає будинок за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 1.3);

банк зобов`язується надати кредит шляхом й у межах сум, зазначених у пункті 1.1. даного договору, а також за умови виконання позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.7. даного договору (пункт 2.1.1., 2.1.3);

позичальник зобов`язується сплатити відсотки за користування кредитом. Повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту. Сплатити банку винагороду згідно з пунктами 1.1., пунктами 6.2 даного договору;

позичальник надає банку належним чином оформлені згідно п.1.3 договору застави, іпотеки, поруки для забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, договір страхування заставного майна, договір страхування наземного транспорту і договір остистого страхування позичальника (пункт 2.2.7);

перерахування коштів на сплату чергових страхових платежів здійснюється в національній валюті України. Якщо кредит надається в іноземній валюті то позичальник доручає банку: одержати з каси банку суму іноземної валюти наявними, необхідну для сплати чергового страхового платежу на підставі договору страхування, укладеного згідно з п. 2.2.7 даного договору; здійснити продаж у касі банку наявної іноземної валюти за курсом її продажу, встановленому на день виконання даного доручення; отримані від продажу іноземної валюти кошти зарахувати від імені позичальника на сплату чергового страхового платежу. Зазначене доручення позичальника не підлягає виконанню банком тільки у випадку пред`явлення позичальником банку документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел до дня їхньої сплати, передбачених договорами страхування. Даний пункт договору виконується лише у випадку укладання договору застави/іпотеки згідно п.1.3. даного договору або пред`явлення банком вимог, пов`язаних з особистим страхуванням позичальника;

позичальник зобов`язується сплатити відсотки за користування кредитом. Повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту. Кредитним договором передбачено, що процентна ставка по кредиту становить 0,84 % на місяць (пункт 2.2.);

договором передбачено сплату винагороди банку згідно з пунктами 1.1, 6.2 даного договору;

кредитним договором встановлено, що погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 165,15 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди;

при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,66% на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом (пункт 3.2);

при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених пунктами 2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати (пункт 4.1).

ОСОБА_1 погодився на умови договору, про що свідчать його підписи.

На виконання умов кредитного договору № VOKVGK00001158 від 24 листопада 2006 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» видано ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 35 000 доларів США, що не заперечується відповідачем.

У розрахунку заборгованості за договором за кредитним рахунком відображено, що на рахунок відповідача нараховувались наступні страхові платежі відповідно до договорів страхування, укладених згідно з пунктом 2.2.7 кредитного договору: 21.11.2008 - 294,59 доларів США; 25.11.2008 - 294.59 доларів США; 23.11.2009 - 218,21 доларів США; 25.11.2009 - 218.21 доларів США; 23.11.2010 - 222.19 м; 25.11.2010 - 222.19 доларів США; 30.11.2011 - 222.19 доларів США; 01.12.2010 - 222.19 доларів США; 23.11.2011р - 220.39 доларів США; 25.11.2011 р - 220.39 доларів США; 30.11.2011 - 187.81 доларів США; 01.12.2011 - 187.81 доларів США; 25.12.2011 - 187.81 доларів США; 23.11.2012 - 216,61 доларів США; 25.11.2012 - 216.61 доларів США; 30.11.2012 - 200.97 доларів США; 03.12.2012 -200.97 доларів США; 22.11.2013 - 215.55 доларів США; 25.11.2013 -215.55 доларів США; 27.11.2013 - 137.29 доларів США; 03.12.2013- 137,29 доларів США; 23.11.2014 - 114.04 доларів США; 25.11.2013 - 114.04 доларів США; 01.12.2014 -114.04 доларів США; 23.11.2015 - 73.04 доларів США; 25.11.2015 -73.04 доларів США; 01.12.2015 -73.04 доларів США, всього 5019.12 доларів США.

У період з 21 листопада 2008 року по 01 грудня 2015 року сума наданого кредиту збільшилася на суму страхових платежів у загальному розмірі 5019,12 доларів США, тобто у межах суми, зазначеної у пункті 1.1 даного договору (7 500 дол. США).

Отже, згідно з кредитним договором №VOKVGK00001158 від 24 листопада 2006 року надав ОСОБА_1 кредит у сумі 35 000 доларів США на придбання житла, а у період з 21 серпня 2008 року по 01 грудня 2015 року було надано кредит у сумі 5 019,12 доларів США на оплату страхових платежів відповідно до договорів страхування, а всього 40 019,12 доларів США.

Згідно з виписки по рахунку та розрахунку заборгованості ОСОБА_1 з грудня 2006 року здійснював платежі на виконання умов кредитного договору та надавав банку кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, які зараховувались на погашення тіла кредиту, процентів і винагороди.

Згідно з розрахунком заборгованості за період з січня 2007 року по квітень 2016 року відповідачем сплачено 46 121,18 доларів США, з яких зараховано на погашення кредиту 9824,66 доларів США, процентів 28733,67 доларів США, пені 73.34 доларів США, комісії 7489,51 доларів США.

Станом на 20 липня 2022 року згідно з розрахунком банку, у ОСОБА_1 утворилась заборгованість у розмірі 22 345,52 доларів США, з яких: 18 459,40 доларів США - заборгованість за кредитом(тілом кредиту), у тому залишок простроченої заборгованості по кредиту в сумі 3708,01 доларів США; 2486,55 доларів США - заборгованість за процентами, в тому залишок простроченої заборгованості по процентами - 2 486,55 доларів США; 1 399,57 доларів США - заборгованість по комісії, в тому залишок простроченої заборгованості по комісії - 1 399,57 доларів США.

Суди встановили, що 19 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (продавець) та «Юкрейн мортгейдж лоун файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» (покупець) укладено договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити.

Відповідно до витягу з додатку 4 «Перелік активів» щодо відступлення прав вимоги за кредитним договором № zpe0GK50180341 від 12 грудня 2006 року, «Юкрейнмортгейджлоунфайненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № VOKVGK00001158 від 24 листопада 2006 року.

Згідно з розрахунком та випискою по рахунку, ОСОБА_1 25 грудня 2006 року сплатив 413 доларів США, з яких зараховано на погашення кредиту 39,2 доларів США, процентів - 303,8 доларів США, комісії - 70,00 доларів США. Станом на 21 лютого 2007 року залишок поточної заборгованості (тіло кредиту) ОСОБА_1 становив 34 881,37 доларів США.

Отже, 19 лютого 2007 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» продав (відступив) свої права за кредитним договором №VOKVGK00001158 від 24 листопада 2006 року на користь іноземної компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» та з цієї дати всі права вимоги належали новому кредитору.

Зворотне відступлення права вимоги до АТ КБ «ПриватБанк» відбулося 14 квітня 2016 року на підставі договору викупу (відступлення) прав вимоги від 14 квітня 2016 року укладеного між «Юкрейн мортгейдж лоун файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» (у якості продавця), ПАТ КБ «ПриватБанк» (у якості покупця) та «ТМФ Трасті Лімітед» (у якості довічного управителя), тобто в період з 19 лютого 2007 року по 14 квітня 2016 року борг нараховувався компанією «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі», зокрема нараховувались проценти, комісія, пеня згідно з умовами договору, а також у вказаний період було надано кредит на загальну суму 5019,12 США на оплату страхових платежів, а ОСОБА_1 здійснював періодичні платежі на їх погашення.

Випискою по рахункам підтверджується, що всього за період дії договору від 24 листопада 2006 року відповідачем було сплачено 47 360,18 доларів США (загальна сума сплачених коштів) - 1239 доларів США (сплачені до відступлення права вимоги) - 46 121,80 доларів США, які були спрямовані на погашення кредиту, а також нарахованих процентів, комісії.

За період з 19 лютого 2007 року до 14 квітня 2016 року відповідачем на погашення тіла кредиту було сплачено 9 824.66 доларів США, на сплату процентів 28733,67 доларів США, на сплату комісії 7489.51 доларів США, що разом становить 46 121,80 доларів США.

Після зворотного відступлення права вимоги, з 14 квітня 2016 року до 20 липня 2022 року (дата розрахунку) АТ КБ «ПриватБанк» нараховував проценти на залишок поточної заборгованості за кредитом, на залишок простроченої заборгованості за кредитом, а також пеню і комісію. Після 14 червня 2016 року і до 20 липня 2022 року було сплачено 46,74 доларів США на погашення пені.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України).

Тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (стаття 519 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частина перша та друга статті 1054 ЦК України).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 січня 2025 року в справі № 725/1751/22 (провадження № 61-12421св21) вказано, що:

«аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не звернув уваги на те, щодоговір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити, укладений 19 лютого 2007 року між заявником та компанією «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі», не є договором факторингу, тому компанія «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі» не надавала фінансових послуг за таким договором та не повинна була отримувати ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій на території України для укладення договору купівлі-продажу, Верховний Суд відхиляє, оскільки у цій справі апеляційний суд не мотивував своє судове рішення висновками про те, що договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити від 19 лютого 2007 року є договором факторингу.

Натомість апеляційний суд правильно звернув увагу на те, що 19 лютого 2007 року банк відступав право вимоги за кредитним договором та забезпечувальним договором іпотеки компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі», місцезнаходженням якої є Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії. Зворотне відступлення права вимоги до АТ КБ «ПриватБанк» відбулося 14 квітня 2016 року, тобто в період з 19 лютого 2007 року до 14 квітня 2016 року борг нараховувався компанією «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі».

У спірний період з 19 лютого 2007 року до 14 квітня 2016 року правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю було врегульовано, зокрема Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ).

Відповідно до статті 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту другого статті 5 Декрету КМУ.

За змістом статті 47 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність» (у редакції на час відступлення права вимоги) на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, операції з валютними цінностями.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлювався також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у пункті 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Пунктом 2.4 глави 2 розділу III Положення про порядок реєстрації та ліцензування банків, відкриття відокремлених підрозділів, затвердженого постановою Правління НБУ від 08 вересня 2011 року, передбачалося, що банк має право здійснювати діяльність, надання банківських та інших фінансових послуг в іноземній валюті, які є валютними операціями, лише після отримання генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. Порядок надання генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій та індивідуальних ліцензій на здійснення разової валютної операції визначається нормативно-правовими актами НБУ про надання ліцензій на здійснення валютних операцій.

Отже, правовою підставою для здійснення кредитування в іноземній валюті (в тому числі нарахування процентів і пені за діючими кредитними договорами) була наявність генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 грудня 2023 року у справі № 463/3782/15, від 21 грудня 2023 року у справі № 754/11899/19, від 13 лютого 2024 року у справі № 754/15711/17 та інших.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки компанія «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі» не була резидентом України, не мала банківської або іншої ліцензії на здійснення кредитної діяльності на території України, тому не мала права за законодавством України здійснювати операції з обслуговування споживчих кредитів громадян України, у тому числі в іноземній валюті, а саме нараховувати та стягувати проценти, пеню і комісію (висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі № 363/1264/15 (провадження № 61-16401св18), від 02 червня 2021 року у справі № 643/6214/15 (провадження № 61-8180св20)).

Доводи касаційної скарги про те, що оскільки компанія «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі» придбала не грошові кошти у визначеному розмірі, а право вимоги до позичальника ОСОБА_3 за кредитним договором, строк дії якого не закінчився, тому відповідно така компанія мала законне право нараховувати та отримувати проценти та інші платежі відповідно до кредитного договору на свою користь, є безпідставними, оскільки зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником чинних норм цивільного законодавства України.

Посилання у касаційній скарзі на те, що починаючи з 21 лютого 2007 року до 14 квітня 2016 року АТ КБ «ПриватБанк», яке мало всі необхідні документи для здійснення фінансової та банківської діяльності на території України, а також відповідні ліцензії, здійснювало обслуговування всіх фінансових операцій з обслуговування іпотечних активів компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі», в тому числі вимог до спадкодавця ОСОБА_3 за кредитним договором від 27 грудня 2006 року № CVVPGK00000010, Верховний Суд відхиляє, оскільки, не маючи ліцензії та не будучи фінансовою установою, компанія «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі» не могла набути права на нарахування і отримання платежів за кредитом (відсотків, комісії, пені), які виникнуть після укладення договору відступлення права вимоги, а отже не могла делегувати такі повноваження щодо нарахування та стягнення платежів за кредитом фінансовій установі (банку)».

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 травня 2023 року у справі № 159/1039/23 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання умов кредитного договору недійсними у задоволенні позову відмовлено. Суд першої інстанції вказав, що: «з огляду на викладене положення кредитного договору №VOKVGK00001158 від 24 листопада 2006 року про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 даного Договору суперечать положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору. Таким чином нікчемність і, відповідно, недійсність з моменту укладення кредитного договору його умов щодо сплати позичальником комісії (за надання фінансового інструменту, за надання кредитних ресурсів, за обслуговування кредитної заборгованості), має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк. Перерахунок та визначення фактичної заборгованості за тілом кредиту призведе, у свою чергу, до перерахунку та визначення фактичного розміру інших складових заборгованості, таких як, зокрема, проценти (відсотки) за користування кредитом та можливі штрафи і пеня».

Постановою Волинського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 травня 2023 року змінено в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови. Суд апеляційної інстанції зазначив, що: «умова пункту 1. 1 кредитного договору, укладеного 24 листопада 2006 року, щодо встановлення обов`язку позивача сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту прямо не суперечила нормам чинного законодавства. Положення статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не містили норм, які б установлювали недійсність такої умови кредитного договору».

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Суди встановили, що:

банк надав відповідачу кредит у розмірі 35 000 доларів США, до відступлення права вимоги компанії «ЮкрейнМортгейджЛоунФайненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» за договором від 19 лютого 2007 року банк нараховував проценти за користування кредитом та комісію. Відповідач до відступлення банком права вимоги компанії «ЮкрейнМортгейджЛоунФайненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» сплатив на користь банку 1 239 доларів США. На момент відступлення права вимоги банком компанії «ЮкрейнМортгейджЛоунФайненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» згідно з розрахунком заборгованість за кредитом становила 34 881,37 доларів США. Після відступлення права вимоги відповідач надавав банку кошти на погашення заборгованості за кредитним договором. В період дії договору від 19 лютого 2007 року зі сплачених відповідачкою коштів на погашення кредиту було зараховано 9 824,66 доларів США, на погашення процентів 28733,67 доларів США, на погашення пені 73,34 долари США;

компанія «ЮкрейнМортгейджЛоунФайненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» не мала правових підстав для надання кредиту на сплату страхових платежів, стягнення процентів, пені, а тому відповідні платежі (проценти 28733,67 доларів США, пеня 73,34 долари США) слід зарахувати на погашення кредиту;

на час зворотного відступлення права вимоги від компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі» до АТ КБ «ПриватБанк» позичальником ОСОБА_1 повністю виконано зобов`язання за кредитним договором від 27 грудня 2006 року № CVVPGK00000010 перед попереднім кредитором і заборгованість станом на 20 липня 2022 року у відповідача відсутня.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» мало всі необхідні документи для здійснення фінансової та банківської діяльності на території України та здійснювало обслуговування всіх фінансових операцій з обслуговування іпотечних активів компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі», в тому числі вимог до відповідача за кредитним договором від 24 лстопада 2006 року № VOKVGK00001158.

Компанія «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі» не була резидентом України, не мала банківської або іншої ліцензії на здійснення кредитної діяльності на території України, тому не мала права за законодавством України здійснювати операції з обслуговування споживчих кредитів громадян України, у тому числі в іноземній валюті, а саме нараховувати та стягувати проценти, пеню і комісію (див. постанови Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі № 363/1264/15 (провадження № 61-16401св18), від 02 червня 2021 року у справі № 643/6214/15 (провадження № 61-8180св20)).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги, рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

У пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про необґрунтованість касаційної скарги на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Бережною Наталією Миколаївною, на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков