Справа № 953/1381/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2026 р. м. Харків

Київський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого судді - Дяченка О.М.,

при секретарі судових засідань - Собченко В.С.,

розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 953/1381/26 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділу спільного майна

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Київського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 953/1381/26 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділу спільного майна.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 10.02.2026 вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження.

Разом з позовною заявою на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 953/1381/26 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири об`єктом спільного майна подружжя та визнання за ним права власності на частину квартири

В обґрунтування заяви вказує, що до Київського районного суду м. Харкова 07.02.2026 подано позов до ОСОБА_2 про визнання квартири об`єктом спільного майна подружжя та визнання за мною права власності на частину квартири, а саме позивач просить:

- визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділити це нерухоме майно між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині кожному;

- в порядку поділу майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири, загальною площею 65,8 кв.м., житлова площа 44,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована у Комунальному підприємстві Харківське міське бюро технічної інвентаризації за реєстровим №П-2- 25293 від 20.05.2002 року.

ОСОБА_1 вказує що з 12.02.2011 перебуває у шлюбі із ОСОБА_2 , про що в книзі реєстрації шлюбів Київський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 47. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про шлюб від 12.02.2011р. (бланк серії НОМЕР_1 ). Починаючи із цього часу проживають із Відповідачкою однією сім`єю, ведуть спільне господарство та виконують інші обов`язки як подружжя щодо один одного. За відповідачкою на праві власності зареєстроване нерухоме майно - трикімнатна квартира під АДРЕСА_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 13.05.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В., зареєстровано в реєстрі за №2955. Загальна площа 65,8 кв.м., житлова площа 44,0 кв.м. Вартість квартири становила - 15128 гривень. Квартира зареєстрована у Комунальному підприємстві Харківське міське бюро технічної інвентаризації за реєстровим №П-2-25293 від 20.05.2002 року. В лютому 2026 року йому стало відомо, що квартира виставлена на продаж на сайтах рієлторів міста Харкова за 43500 (сорок три тисячі п`ятсот) доларів США. Зокрема на сайтах dom.ria.com та x-estate.com. Між ними не було укладено шлюбного договору. Через це, при вирішенні питання про поділ майна, суду належить керуватися статтями 68-71 Сімейного кодексу України. Зважаючи на те, що згоди щодо визнання квартири спільним майном та поділу майна у відповідності до ст. 62, 69 Сімейного кодексу України, не досягнуто, вважає, що на підставі ст. 70 Сімейного кодексу України він має право на визнання квартири спільним майном та поділ вказаного майна з Відповідачкою в рівних частках

Просить забезпечити позов шляхом заборони відчуження нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , а саме на трикімнатну квартиру, загальною площею 65,8 кв.м., житлова площа 44,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована у Комунальному підприємстві Харківське міське бюро технічної інвентаризації за реєстровим №П-2-25293 від 20.05.2002. Зазначає, що в неї є підстави вважати, що ці об`єкти нерухомості можуть бути відчужені третім особам, що утруднить виконання рішення суду.

Суд дослідивши заяву та матеріали, прийшов до наступних висновків.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, заборона вчиняти певні дії.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності. У заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів (пункти 3, 4 частини першої, частина п`ята статті 151 ЦПК України).

Отже, від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. […] Цей спір стосується, зокрема, майнових прав на ј частину будинку. Апеляційний суд встановив, що відповідачка під час розгляду справи зареєструвала право власності на будинок. Тому через ризик його відчуження на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту ј частини будинку може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову. Те, що відповідачка проживає у будинку впродовж десяти років і після державної реєстрації її права власності на нього ще не вчинила дії, що могли би підтвердити намір відчужити будинок, зокрема, не зверталася до ріелторів і не розміщувала оголошення про продаж, не спростовують висновки апеляційного суду про наявність у відповідачки як в одноособового власника можливості вільно розпорядитись будинком, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Крім того, той вид забезпечення позову, який застосував апеляційний суд, є домірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки будинок залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини, якої стосується спір».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що «жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії. […] Апеляційний суд обґрунтовано прийняв до уваги, що без вжиття заходів забезпечення позову відповідачка має можливість безперешкодно відчужити спірне нерухоме майно. Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки квартира залишається в її володінні та користуванні».

Конституційний Суд України неодноразово вказував на необхідність забезпечення основного завдання правосуддя ефективного поновлення в правах. Так, в п. 9 рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 КСУ зазначає, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що право на доступ до суду повинно бути реальним та ефективним.

Зокрема, ЄСПЛ зазначав: «Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава учасниця Конвенції має право встановлювати правила судової процедури, в тому числі і процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити, щоб судовий процес перетворився в безладний рух. Разом з тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимогам, так як доступ до правосуддя повинен бути не тільки фактичним, а й реальним» (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, повинен бути достатнім для забезпечення права людини на суд, враховуючи принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в його права».

Предметом даного позову є вимога позивача про визнання квартири за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділити це нерухоме майно між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині кожному. Метою забезпечення позову, позивач зазначає забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення та невжиття заходів забезпечення позову призведе до неможливості захисту його прав та вказує на те, що існує реальна загроза можливих недобросовісних дій з боку відповідача.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч.3 статті 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.23,24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 статті 65 Сімейного кодексу України).

Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 13.05.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В., зареєстровано в реєстрі за №2955, власником квартири під АДРЕСА_2 (складається з трьох кімнат і має розмір загальної площі 65,8 кв.м. і житлової 44,0 кв.м.), яка на праві власності належить ОСОБА_2 . Квартира зареєстрована у Комунальному підприємстві Харківське міське бюро технічної інвентаризації за реєстровим №П-2-25293 від 20.05.2002.

Позивач вказує на те, що застосування заходів забезпечення позову у вигляді заборони відчуження майна гарантуватиме ефективний захист прав позивачки під час вирішення спору щодо поділу вказаного майна, як спільного сумісного майна подружжя, унеможливить подальші дії відповідача щодо відчуження вказаного майна без згоди позивача, матиме тимчасовий характер (до вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя) та жодним чином не завдасть шкоди правам та інтересам відповідача (оскільки не вимагати понесення ними відповідних витрат, вчинення дій тощо).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом ( ч.1 ст.81 ЦПК України)

Верховний Суд у постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 звернув увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Крім цього, позивач додав докази того, що в лютому 2026 року квартира виставлена на продаж на сайтах рієлторів міста Харкова за 43500 (сорок три тисячі п`ятсот) доларів США, зокрема на сайтах dom.ria.com та x-estate.com

Отже, виходячи з об`єкту, щодо якого позивач (заявник) просить забезпечити позов на час розгляду справи, суд, дослідивши матеріали справи, та враховуючи предмет позову вважає, що вимоги про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу відчужувати спірне майно є співмірними з заявленими позовними вимогами та застосування такого виду забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав сторін, оскільки не порушує прав особи на володіння та користування майном, в той час як відчуження відповідного майна в подальшому може утруднити виконання рішення, оскільки особа може на власний розсуд розпорядитись таким майном у будь-який момент. Заходи забезпечення позову є мають тимчасовий характер і за результатами вирішення між сторонами спору можуть бути скасовані судом.

Обраний судом вид забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, не порушує прав відповідача, оскільки мета забезпечення позову - це негайні, проте, тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання можливого судового рішення.

Згідно зі статтею 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії щодо майна, що належить відповідачу і знаходяться у нього або в інших осіб.

Підстави для застосування зустрічного забезпечення позову відсутні.

Відповідно до ч. 6 ст. 153 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Згідно ч.1 ст.157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149-153, 157 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 953/1381/26 за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 ) про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділу спільного майна, задовольнити.

Вжити заходи забезпечення позову, шляхом заборони відчуження квартири під АДРЕСА_2 . Квартира складається з трьох кімнат і має розмір загальної площі 65,8 кв.м.(житлової 44,0 кв.м.), яка на праві власності належить ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 )

Ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом, підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Ухвала про забезпечення позову набирає чинності з моменту її підписання суддею, строк пред`явлення до примусового виконання ухвали становить три роки та обчислюється з наступного дня після її прийняття.

Ухвалу про забезпечення позову може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її складання. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом.

Суддя О.М. Дяченко