УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 940/205/20

провадження № 61-16284ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М.(суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу Державної іпотечної установи на ухвалу Київського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року Державна іпотечна установа звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 07 грудня 2006 року у розмірі 1 033 320,24 грн.

Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 03 жовтня 2022 року позов Державної іпотечної установи залишив без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.

Не погодившись з ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва

від 03 жовтня 2022 року, Державна іпотечна установа оскаржила її в апеляційному порядку.

Київський апеляційний суд ухвалою від 16 січня 2024 року поновив Державній іпотечній установі строк на апеляційне оскарження та відкрив апеляційне провадження за вказаною скаргою.

Київський апеляційний суд постановою від 23 квітня 2024 року апеляційну скаргу Державної іпотечної установи задовольнив. Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2022 року скасував, справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Не погодившись з постановою Київського апеляційного суду від 23 квітня

2024 року, ОСОБА_1 оскаржив її в касаційному порядку.

Верховний Суд постановою від 08 жовтня 2025 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 задовольнив частково. Ухвалу Київського апеляційного суду

від 16 січня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року скасував, справу передав до цього суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження (провадження № 61-7496св24).

Київський апеляційний суд ухвалою від 25 листопада 2025 року відмовив

у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва

від 03 жовтня 2022 року на підставі частини другої статті 358 ЦПК України.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту ухвали суду першої інстанції. Зазначені заявником обставини не можуть вважатись обставинами непереборної сили, тому відповідно до вимог частини другої

статті 358 ЦПК України у відкритті апеляційного провадження необхідно відмовити.

У касаційній скарзі, поданій 24 грудня 2025 року через підсистему «Електронний суд», Державна іпотечна установа просить скасувати ухвалу апеляційного суду і зобов`язати апеляційний суд відкрити апеляційне провадження у справі № 940/205/20 та розглянути апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Верховний Суд ухвалою від 26 грудня 2025 року касаційну скаргу залишив без руху та надав строк для усунення вказаних недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропонував заявнику уточнити прохальну частину касаційної скарги та викласти свої вимоги відповідно до повноважень суду касаційної інстанції, передбачених

статтею 409 ЦПК України. Попередив про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.

05 січня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» на виконання вимог ухвали суду від 26 грудня 2025 року від Державної іпотечної установи надійшла заява про усунення недоліків, до якої додана касаційна скарга (уточнена), в якій заявник просить скасувати ухвалу апеляційного суду і передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Отже, недоліки касаційної скарги, визначені ухвалою Верховного Суду

від 26 грудня 2025 року, усунуті.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження та не взяв до уваги всі обставини справи та причини пропуску заявником строку на апеляційне оскарження.

06 січня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій заявник заперечує проти відкриття касаційного провадження у даній справі, посилаючись на те, що з апеляційною скаргою позивач звернувся до суду апеляційної інстанції 29 листопада

2023 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження, понад рік з дня постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали від 03 жовтня

2022 року. Проте наявні підстави для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки позивач як той, хто подав позовну заяву, не є особою, неповідомленою про розгляд ініційованої ним справи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Об`єктом касаційного перегляду у цій справі є ухвала Київського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2022 року про залишення позову без розгляду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Реалізація конституційного права, зокрема на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться в залежність від положень відповідних процесуальних норм.

Забезпечення права на справедливий суд відіграє особливу роль у демократичному суспільстві, є його базовою цінністю, яка має вирішальне значення у безперешкодній реалізації основоположних прав і свобод людини і громадянина та дотриманні принципу верховенства права загалом. Водночас однією з важливих гарантій цього права є можливість оскарження судових рішень в апеляційному порядку.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Воловік проти України» від 06 грудня 2007 року (заява № 15123/03) зазначається, що, приймаючи до уваги особливості порядку апеляційного оскарження за українським законодавством, право заявника на доступ до апеляційного суду було захищено основоположними гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції. У цьому зв`язку Суд нагадує, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

У рішенні в справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року (заява

№ 32671/02) ЄСПЛ зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Відповідно до статей 3, 8, 9, 21 і 55 Конституції України право на судовий захист і доступ до правосуддя відноситься до невідчужуваних прав і свобод людини й одночасно виступає гарантією захисту всіх інших прав і свобод, що визнаються та гарантуються згідно із загальноприйнятими принципами і нормами міжнародного права.

Аналіз наведених конституційних положень у взаємозв`язку зі статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції дає підстави для висновку, що правосуддя як таке повинно забезпечувати ефективне поновлення в правах і відповідати вимогам справедливості.

Ці нормативні положення гарантують особі право на перегляд судом справи, стосовно якої суд ухвалив рішення по суті спору, принаймні один

раз - в апеляційному порядку.

Отже, апеляційне провадження є важливою процесуальною гарантією захисту прав і охоронюваних законом інтересів особи.

Відповідно до статті 354 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент звернення з апеляційною скаргою) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження з посиланням на частину другу статті 358 ЦПК України, апеляційний суд виходив з того, що у разі подання апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, особа, яка подає скаргу, має довести, а апеляційний суд перевірити наявність випадків, передбачених пунктами 1-2 вказаної норми. Останнім днем для подачі апеляційної скарги у розумінні частини першої

статті 354 ЦПК України було 18 жовтня 2022 року. Матеріали справи не містять дати виготовлення повного тексту ухвали. Апеляційну скаргу подано засобами поштового зв`язку 29 листопада 2023 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження понад один рік.

Відомостей щодо направлення судом першої інстанції копії ухвали суду

від 03 жовтня 2022 року позивачеві матеріали справи не містять.

Державна іпотечна установа подала заяву про видачу копії ухвали суду

від 03 жовтня 2022 року, що зареєстрована судом першої інстанції 21 березня 2023 року та 16 листопада 2023 року. Також в матеріалах справи міститься розписка, датована 16 листопада 2023 року про отримання відповідної копії представником позивача.

Позивач не цікавився результатом розгляду справи та не зазначив обставин чи поважних причин, що унеможливлювали б звернення до суду апеляційної інстанції щодо оскарження вказаної ухвали у визначений законом строк. Позивач не є особою, яка не була повідомленою про розгляд справи, обставин непереборної сили, внаслідок яких пропущений строк на апеляційне оскарження, не зазначив.

Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду, з огляду на таке.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Як зазначено вище, за загальним правилом, викладеним у частині першій статті 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Із загального правила щодо початку перебігу строку встановлено виняток: якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина п`ята статті 268 ЦПК України).

У випадках, коли відбувається проголошення судового рішення, датою такого судового рішення є дата судового засідання, яким завершено судовий розгляд.

Сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку. У цьому аспекті дослідженню підлягають дві умови, передбачені частиною другою статті 358 ЦПК України, а саме: 1) чи подано апеляційну скаргу особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) чи пропущено строк внаслідок виникнення обставин непереборної сили (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21)).

ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року в справі «Каракуця проти України» (заява № 2814/20) зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (параграф 53).

У рішенні від 03 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України»

(заява № 3236/03) ЄСПЛ зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення в їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (параграф 41).

Відповідно до загальновизнаного положення про дію процесуальних норм у часі незалежно від часу відкриття провадження у справі при вчиненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент їхнього вчинення (постанова Великої Палати Верховного Суду

від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження

№ 61-37352сво18)).

У постанові від 05 квітня 2023 року в справі № 301/2320/15-ц (провадження

№ 61-9348св22) Верховний Суд зазначив, що з огляду на імперативний характер частини другої статті 358 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) та присічність річного строку, визначеного вказаною процесуальною нормою, який поновленню не підлягає, суд позбавлений за таких обставин можливості оцінювати поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, а тому у суду апеляційної інстанції були відсутні правові підстави для з`ясування поважності причин пропуску, поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою вказаної особи, поданою після спливу річного строку з дня постановлення оскаржуваного рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 (провадження № 14-29цс24) звернула увагу на те, що позивач із високим ступенем зацікавленості повинен проявляти інтерес про хід розгляду ініційованої ним справи. У разі відсутності обставин непереборної сили ігнорування позивачем (заявником) протягом тривалого часу судового провадження, відкритого за його позовною заявою (заявою, скаргою), свідчить про недобросовісну поведінку та порушення основоположних засад цивільного процесу.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що особою,

не повідомленою про розгляд справи (пункт 1 частини другої

статті 358 ЦПК України), не можна вважати особу, яка власне ініціювала розгляд справи або відповідного судового провадження (позивача, заявника, третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору), яка скористалася своїм правом доступу до правосуддя, подала позовну заяву (заяву, скаргу), на підставі якої було відкрито судове провадження.

У постанові від 04 листопада 2024 року у справі № 405/4689/19 (провадження № 61-1979сво24) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що особою, не повідомленою про розгляд справи (пункт 1 частини другої статті 358 ЦПК України), не можна вважати особу, яка власне ініціювала розгляд справи або судового провадження (позивача, заявника, третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору), яка скористалася своїм правом доступу до правосуддя, подала позовну заяву (заяву, скаргу), на підставі якої відкрито провадження. Законодавець при конструюванні частини другої статті 358 ЦПК України не визначив, що при її застосування має враховуватися дата внесення судом рішення до Єдиного державного реєстру судових рішень; відсутність в рішенні суду вказівки на дату складання його повного тексту та несвоєчасне надіслання оскарженого судового рішення суду першої інстанції до ЄДРСР, за умови, що учасник справи (зокрема, котрий ініціював позов - позивач), який подає апеляційну скаргу, знав про розгляд справи, не є перешкодою для отримання цією особою у розумний строк інформації про стан відомого їй судового провадження та не свідчить про наявність випадків, передбачених частиною другою статті 358 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, ЄСПЛ визнає легітимними обмеженнями встановлені державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії»

від 28 жовтня 2004 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції.

Позивач, будучи ініціатором судового розгляду справи, насамперед має активно без зловживання використовувати власні процесуальні права. При цьому визначальними процесуальними обов`язками позивача є забезпечення представництва власних інтересів при розгляді такої справи.

Враховуючи те, що Державна іпотечна установа є позивачем у справі, була обізнана про розгляд справи в суді першої інстанції, проте з апеляційною скаргою на ухвалу суду першої інстанції звернулася лише 29 листопада

2023 року, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду щодо наявності підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України, оскільки апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Наведені у скарзі обставини щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження через несвоєчасне вручення судом першої інстанції повного тексту рішення суду першої інстанції, посилання на карантинні обмеження в Україні, запроваджені через пандемію COVID-19, та введення в України воєнного стану, без підтвердження заявником конкретних обставин, які унеможливили вчинення саме ним відповідної процесуальної дії у визначений законом строк в період воєнного стану, не є обставинами непереборної сили.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права, були предметом дослідження в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи про порушення судом апеляційної інстанції приписів процесуального законодавства не знайшли підтвердження, а тому підстав для скасування ухвали Київського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року у справі № 940/205/20 немає.

Отже, на думку колегії суддів Верховного Суду ухвала апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження є достатньо обґрунтованою та мотивованою.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України передбачено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Державної іпотечної установи на ухвалу Київського апеляційного суду

від 25 листопада 2025 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк