ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/1337/25 Номер провадження 22-ц/814/765/26Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Чумак О.В.,

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Конрадій Марії Володимирівни

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19 серпня 2025 року, ухвалене суддею Андрієць Д.Д.

по справі за позовом ОСОБА_1 до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська універсальна біржа", Комунальне підприємство "Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації", Департамент державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила витребувати з чужого незаконного володіння належний їй на праві власності будинок АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_1 у жовтні 2024 року вирішила продати належний їй на праві приватної власності вищевказаний житловий будинок, проте вона не виявила правовстановчих документів на нього, а саме - договору купівлі-продажу, посвідченого першою державною нотаріальною контторою 26.09.1998 за № 3824 та зареєстрованого в Кременчуцькому МБТІ в реєстровій книзі № 21.

В документах її чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона знайшла договір № ПК-0003 купівлі-продажу даного житлового будинку, укладеного 25.10.2000 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу, був зареєстрований Українською універсальною біржою, проте не був нотаріально посвідчений.

26.10.2000 ОСОБА_3 зареєстрував право власності на вказане нерухоме майно.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, спадкоємці його майна відсутні.

Позивач вказала, що жодних документів на відчудження належного їй на праві приватної власності будинку АДРЕСА_1 , зокрема договір № ПК-0003 купівлі-продажу нерухомості від 25.10.2000, не підписувала та згоду на його відчудження не надавала.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19 серпня 2025 рокуу задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська універсальна біржа", Комунальне підприємство "Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації", Департамент державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували недійсність договору купівлі-продажу нерухомості від 25.10.2000, а також факт незаконного вибуття майна з її володіння, що свідчить про безпідставність позовних вимог.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого суду його в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_1 адвокат Конрадій М.В., просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що право власності на спірний житловий будинок припинено поза її волею на підставі укладеного 25.10.2000 року між брокером брокерської контори № 003, який діяв начебто від її імені за угодою-дорученням та брокером брокерської контори № 004, який діяв від імені ОСОБА_3 , договору № ПК-0003 купівлі-продажу нерухомого майна, який відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу, був зареєстрований Українською універсальною біржою, проте не був нотаріально посвідчений.

Позивач зазначає, що не підписувала даний договір, тому заволодіння даним нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 ще не означає, що такий володілець набув право власності на це майно, що є підставою для його витребування.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Від Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника департаменту.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, що з огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Від представника Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Галченко-Столяр М.В. до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв?язку з зайнятістю в іншому судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд та вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Наведена норма свідчить, що справедливий та своєчасний розгляд спорів судами є нерозривними поняттями, а комплексне дотримання цих вимог сприяє утвердженню верховенства права у суспільстві.

Згідно зі ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц, якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи, явка представника відповідача не визнана судом обов?язковою, тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника відповідача.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 25 жовтня 2000 року між ОСОБА_1 , в особі брокера брокерської контори № 003, та ОСОБА_3 , в особі брокера брокерської контори № 004, які діють за угодою дорученням, укладено договір № ПК-0003 купівлі-продажу нерухомості, а саме житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).

У п. 2.4 договору зазначено, вказане нерухоме майно належить продавцеві на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого першою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою, від 26 вересня 1998 року, за № 3824 та зареєстровано в Кременчуцькому МБТІ в реєстровій книзі № 21 під реєстровим № 2148.

На підставі вищевказаного договору, 26.10.2000 КП «Кременчуцьке МБТІ» проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на даний житловий будинок, що підтверджується відповідним реєстраційний написом на правовстановчому документі.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 19).

Згідно витягу зі спадкового реєстру, після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкова справа не заводилась (а.с. 20).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку про його безпідставність та необгрунтованість, оскільки матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували факт того, що підпис на спірному договорі не належить ОСОБА_1 тому посилання позивача на недійсність угоди та незаконного вибуття спірного нерухомого майна з її володіння не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною третьою статті 5 ЦК України передбачено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Враховуючи, що правочин вчинено 25 жовтня 2000 року, тому при вирішенні спору підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР та Закону України «Про товарну біржу».

Відповідно до частини другої статті 4 ЦК Української РСР цивільні права і обов`язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі статтею 224 ЦК Української РСР договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму.

Відповідно до статті 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (стаття 47 ЦК УРСР).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про товарну біржу» (тут і надалі в редакції Закону, чинній на час виникнення правовідносин) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР (тут і надалі в редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Водночас згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (стаття 47 ЦК Української РСР).

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У постанові від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23) об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що «на рівні ЦК Української РСР 1963 року не передбачалося правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів. У частині другій статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) міститься спеціальна норма щодо положень статті 47 та 227 ЦК Української РСР 1963 року. Адже статті 47 і 227 ЦК Української РСР 1963 року внормовували форму угоди/договору купівлі-продажу жилого будинку, а частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» регулювала форму цього договору у вужчому розумінні - як укладеного на товарній біржі. Спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК Української РСР 1963 року) нормами (lex specialis derogat generali). Прийнята пізніше в часі спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин))) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК Української РСР 1963 року) нормами (lex posterior derogat priori). Відповідно, укладення договору на товарній біржі унеможливлювало його нотаріальне посвідчення в силу прямої вказівки на це в законі».

Враховуючи наведене, договір купівлі-продажу будинку, укладений на товарній біржі у 2000 році нотаріальному посвідченню не підлягав, а тому посилання ОСОБА_1 на відсутність нотаріального посвідчення договору не може слугувати підставою для встановлення його недійсності.

Відповідно до статті 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

У статтях 59, 60 ЦК Української РСР визначено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини.

Відповідно до частини другої статті 44 ЦК Української РСР письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

При дослідженні договору № ПК-0003 купівлі-продажу нерухомості від 25.10.2000, вбачається, що вказаний договір був підписаний особисто ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (п. 7 договору).

У п. 6.7 договору зазначено, що даний договір підписано в присутності уповноваженої особи УУБ. Особу сторін та їх дієздатність встановлено.

Вищевказане спростовує доводи апеляційцної скарги щодо підписання даного договору брокером брокерської контори № 003, який діяв від її імені ОСОБА_1 за угодою-дорученням.

Згідно з положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на те, що договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 25.10.2000 між позивачем та ОСОБА_3 , зареєстрований Українською універсальною біржою за реєстровим № 2148 від 26.10.2000 року, має власноручний підпис ОСОБА_1 , і на спростування іншого суду доказів не надано, зокрема не надано висновку судової почеркознавчої експертизи, яким би підтверджувалось, що даний підпис належить не позивачу, а іншій особі, клопотань про призначення даної експертизи позивачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не заявлено, тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо безпідставності заявлених вимог.

Положеннями ст. 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15.

Оскільки, позивачем не спростовано презумпцію правомірності правочину,а ЦК Української РСР не встановлював інституту нікчемності правочину, який запровадили у ЦК України, що набрав чинності 1 січня 2004 року, тому посилання позивача про те, що спірне нерухоме майно незаконно вибуло з її володіння під час розгляду справи не знайшло свого підтвердження.

Таким чином, суд першої інстанцій дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками суду.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Конрадій Марії Володимирівнизалишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19 серпня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Чумак

Судді Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук