ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2471/26 Справа № 202/7794/25 Суддя у 1-й інстанції - Пономаренко О.М. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Боднарук Світлана Іванівна, на рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 29 жовтня 2025 року в цивільній справі номер 202/7794/25 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, про встановлення фактів, що мають юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року до Індустріального районного суду міста Дніпра звернулась ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, з заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в якій з урахуванням заяви про уточнення вимог, просила суд:

встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 видане відділом ДРАЦС Авдіївського міського управління юстиції в Донецькій області, де зазначено актовий запис №182 від 30.10.2001 року про її народження, є особою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце народження м. Авдіївка, Донецька обл., Україна;

встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане відділом ДРАЦС Авдіївського міського управління юстиції в Донецькій області, де зазначено актовий запис №182 від 30.10.2001 року про її народження, є громадянкою України за народженням, так як вона народилася в Україні, а її батьки (мати) станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 і на день її народження постійно проживали та були зареєстровані (прописані) в Україні;

встановити факт її народження на території України - у м. Авдіївка Донецької області; зазначити у резолютивній частині рішення, що сукупність установлених судом фактів за пп 2-4 має юридичне значення та є достатньою фактичною підставою для застосування компетентними органами норм ст. 7 Закону України «Про громадянство України» при подальшому адміністративному документуванні її, як громадянки України (зокрема під час ідентифікації особи, оформлення паспорта в ДМС або консульській установі).

Вимоги заяви обґрунтовувала тим, що вона, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилася в Україні, м. Авдіївка Донецької області, про що 30 жовтня 2001 року було зроблено актовий запис №182 у відділі ДРАЦС реєстраційної служби Авдіївського міського управління юстиції в Донецькій області, що засвідчується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 .

Навчалась в ЗОШ №3 м. Авдіївка з 2007 року по 2014 рік, закінчила 6 класів, про що є табелі, грамоти, фотографії класу.

На момент її народження, її батьки, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , були громадянами України згідно з Законом України «Про громадянство України», оскільки вони з 10.11.1986 року постійно проживали та були зареєстровані в Україні в м. Донецьку, а з 15.05.2003 року в АДРЕСА_1 .

Тобто, на день її народження, ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Авдіївка, її батьки, які з 1986 року постійно проживали та були зареєстровані в Україні, станом на 24.08.1991 року, відповідно до вимог ст. 3 ч. 1 п. 1 пп 2 Закону України «Про громадянство України» юридично набули громадянство України. В подальшому їх громадянство було закріплено (фактично підтверджено) видачею їм в 2003 році паспортів громадян України.

Крім того, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.12.2024 року в справі №202/10363/24 було встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , є особою, яка в період з 10.11.1986 року, в тому числі станом на 24.08.1991 року і до 30.05.2003 року постійно проживала в Україні, (30.05.2003 року вона отримала паспорт громадянина України), як і її батько ОСОБА_2 .

Вся її сім`я: батько, мати, сестра, брат і вона були зареєстровані та проживали до 2014 року в АДРЕСА_1 .

В зв`язку з військовими діями РФ в 2014 році та з руйнуванням житла її сім`я була змушена виїхати з м. Авдіївка в центральну, а потім в західну частину України, їй тоді було 12 років. Потім вони виїхали з України та стали біженцями в Німеччині.

В Німеччині вона з батьками з 01.10.2014 року офіційно стали біженцями та проживали в таборах біженців.

В Німеччині їй була видана тимчасова посвідка на проживання, дія посвідки визначена до 18.03.2025 року, в якій зазначено її громадянство України та її місце народження: м. Авдіївка.

Зараз вона, вже протягом декількох років через те, що в свідоцтві про її народження не було зазначено громадянство її батьків, а вона виїхала за кордон з батьками у віці 12 років по відомостях в закордонному паспорті її матері, не може отримати паспорт громадянина України в консульстві України в Німеччині, і не може навіть нікуди виїхати за межі Німеччини, у тому числі в Україну.

Вона хоче отримати паспорт громадянки України, бути громадянкою України і приїхати в Україну, а тому неодноразово зверталась до Генерального консульства України в м. Мюнхен щодо оформлення та видачі їй паспорта громадянина України, але отримувала різні суперечливі відповіді - відмови.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа є громадянином України, якщо: народилась в Україні; батьки або один з батьків на момент її народження були громадянами України.

Тому, керуючись Законом України «Про громадянство України», в квітні 2025 року вона ще раз звернулась до Генерального консульства України в м. Мюнхені і просила підтвердити (визначити) її, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: м. Авдіївка Донецької області, Україна, ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , належність до громадянства України з народження для подальшого оформлення в консульстві України в Німеччині паспорта громадянина України, а також просила надати їй чіткі інструкції, щодо її подальших дій для отримання паспорта громадянки України.

Однак, 05.06.2025 року отримала з Генерального консульства України в м. Мюнхені, Німеччина, відповідь, де було зазначено, що їй додатково необхідно встановити свою особу, тобто пройти ідентифікацію особи, для чого звернутись до суду та отримати рішення суду.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпра від 29 жовтня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, про встановлення фактів, що мають юридичне значення - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилась заявниця ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Боднарук С.І., подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 29 жовтня 2025 року у справі № 202/7794/25 в частині встановлення особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та належності її до громадянства України і ухвалити у відповідній частині нове рішення про задоволення вимог заяви.

Доводами апеляційної скарги наведено, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, неправильно здійснено їх оцінку, що призвело до прийняття необґрунтованого та незаконного рішення.

Суд першої інстанції не звернув уваги та не дослідив факти, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася до Генерального консульства в Німеччині та в подальшому до органів ДМС із заявами про видачу їй паспорта, до яких долучала копію свого свідоцтва про народження та документи, що підтверджують громадянство її матері - копію рішення Індустріального районного суду міста Дніпра в справі №202/10363/24 з відміткою про набрання ним законної сили, яким встановлено, що її матір - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , є особою, яка в період з 10.11.1986, в тому числі станом на 24.08.1991 року, і до 30.05.2003 року постійно проживала в Україні, а отже згідно із Законом України «Про громадянство України» була на момент народження заявниці громадянкою України.

12.03.2025 року ОСОБА_1 ще раз звернулась із заявою до ДМС України, факт звернення з якою підтверджений відповіддю ДМС України від 31.03.2025 року № М-2957-25/6.4/2628-25, тобто заявниця отримала відмову, в якій зазначено, що «Пунктом 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень визначено, що перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.

На думку заявниці, орган ДМС України, визначивши неправильно мету її заяви, точніше проігнорував її, відповідно не ідентифікував ОСОБА_1 , не встановив її особу і фактично відмовив їй у задоволенні заяви про видачу паспорта громадянина України. Через некомпетентність органів ДМС України, в тому числі Головного управління ДМС України в Донецькій області, ОСОБА_1 не може реалізувати своє право на отримання паспорта громадянина України.

ОСОБА_1 вважає, що вона використала можливість захистити своє право у позасудовому порядку. Всі органи, до яких вона зверталась, у своїх листах скеровували її до суду для встановлення, ідентифікації її особи та для підтвердження її громадянства України, що ОСОБА_1 і зробила для захисту свого невизнаного права на отримання паспорта громадянина України. Адже після позитивного рішення суду вона змогла б в будь-якому структурному підрозділі ДМС України, в тому числі в ДП «Документ» в Німеччині, отримати паспорт громадянки України.

Від ГУ ДМС України в Донецькій області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заінтересована особа просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 29.10.2025 року в справі № 202/7794/25 - залишити без змін.

Представник заявниці ОСОБА_4. долучила до апеляційної скарги документи, які не подавались до суду першої інстанції: копію листа МЗС № 71/19-091-54799 від 08.05.2025 року на адресу ОСОБА_1 ; копію скріншоту електронного повідомлення від імені ОСОБА_1 від 20.02.2025 року на адресу ІНФОРМАЦІЯ_6; копію талону черги №721 на ім`я ОСОБА_1 з веб-сайту munich.pasport.org.ua на 11.03.2025 року 10 г 00 хв.

Заява про встановлення факту, що має юридичне значення, до Індустріального суду районного суду міста Дніпра була датована заявницею 28.07.2025 року і подана представником заявниці засобами поштового зв`язку. Таким чином, вищезазначені документи були у розпорядженні заявниці до моменту складання заяви до суду першої інстанції, а отже, до судового розгляду у справі №202/7794/25. Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить інформації, обов`язкове зазначення якої передбачено ст. 356 ЦПК, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.

Також в апеляційній скарзі представником заявниці вказані вже нові факти, які не були зазначені в заяві та запереченнях, які також не підтверджені жодним письмовим доказом.

В апеляційній скарзі від 25.11.2025 року представник заявниці посилається на звернення від 24.03.2025 року та відповідь на звернення від 08.05.2025 року №71/19-091-54799 з Міністерства закордонних справ, але знову ж таки письмові докази такого звернення не булі долучені ані у суді першої інстанції, ані до матеріалів вже апеляційної скарги.

При зверненні ОСОБА_1 безпосередньо до ДМС України від 24.03.2025 року їй було надано відповідь №6.5-4070/2-25 від 14.04.2025 року у вигляді письмового роз`яснення, яке несе суто інформаційно-рекомендаційний характер та не є відмовою в задоволенні її звернення про видачу паспорта громадянина України, як це зазначено в апеляційній скарзі. Особисто заявниця ОСОБА_1 не зверталась до ГУ ДМС України в Донецькій області про ідентифікацію її особи та оформленням паспорту громадянина України та ніякого рішення з цього питання не приймалось.

ОСОБА_1 ніколи не ініціювалась процедура оформлення паспорта громадянина України, а отже не застосовувалась процедура встановлення особи відповідно до п. 40 Порядку №152, і як наслідок, відсутнє правове підґрунтя для звернення до суду з заявою про встановлення особи. Подані заявницею листи, електронні повідомлення та усні звернення не є підставою для проведення ідентифікації, оскільки не супроводжуються формуванням заяви-анкети засобами Єдиного державного демографічного реєстру (ЄДДР). Відсутнє рішення ДМС про неможливість встановлення особи, яке є обов`язковою передумовою для судового розгляду (постанови Верховного Суду від 09.07.2025 року у справі №203/2326/23, від 28.06.2023 року у справі №296/3751/22, від 20.03.2024 року у справі № 760/10717/22).

Заявниця не довела факту свого звернення до компетентних органів для проходження процедури ідентифікації у встановленому законом порядку. Відповідно, вона не вичерпала позасудові способи встановлення своєї особи, що унеможливлює звернення до суду як до крайнього механізму захисту.

Суд не наділений повноваженнями встановлювати чи підтверджувати громадянство, оскільки це виключна компетенція ДМС, що прямо випливає з положень вищезазначеного закону, разом з тим представник заявниці ОСОБА_4 оминає встановлений законодавством порядок вирішення даного питання.

ОСОБА_1 не входить до кола осіб, до яких може бути застосована процедура встановлення громадянства України, оскільки народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник заявниці ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_4. доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнитиє

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області Каліберда А.О. апеляційну скаргу не визнала, просила її відхилити.

Заслухавши суддю - доповідача, представників заявниці та заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Авдіївці Донецької області народилась ОСОБА_1 , про що ВРАГС Авдіївського міського управління юстиції Донецької області зроблено відповідний актовий запис №182 від 30.10.2001 року. Батьками ОСОБА_1 , відповідно до свідоцтва про народження, є: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_3 (а.с. 11, 12, том 1).

Факт народження ОСОБА_1 у м. Авдіївка Донецької області ІНФОРМАЦІЯ_1 ніким не заперечується, не оспорюється та підтверджений свідоцтвом про народження, виданим компетентним державним органом України.

28.03.2012 року ОСОБА_1 присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , що підтверджується копією картки платника податків від 28.02.2013 року №501-13-00413 (а.с. 13, том 1).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.12.2024 року у справі №202/10363/24 встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (мати заявниці) є особою, яка в період з 10.11.1986 року, у тому числі станом на 24.08.1991 року і до 30.05.2003 року, постійно проживала в Україні (а.с. 18-23, том 1).

З копії паспортів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , батьків заявниці, вбачається, що вони є громадянами України і були ними на момент народження ОСОБА_1 (а.с. 16-17, 39-40, том 1).

З 15.08.2003 року батьки ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією домової книги, у якій також міститься запис про реєстрацію за вказаною адресою заявниці (а.с. 35-36, том 1).

З 2008 року по 2014 рік ОСОБА_1 навчалась у Авдіївській ЗОШ І-ІІІ ступенів №3 Авдіївської міської ради Донецької області (а.с. 26-34, том 1).

З 2014 року ОСОБА_1 перебуває у Німеччині, разом з членами сім`ї, і 19.09.2023 року їй надано тимчасовий дозвіл на проживання з правом працевлаштування, що підтверджується копією перекладеного на українську мову дозволу на тимчасове перебування №093236, виданого адміністрацією м. Вюрцбург, строк дії якого закінчився 18.03.2025 року (а.с. 24зв-25, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_5 досягла 18-річного віку.

З наданих заявником копій звернень вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася до Генерального консульства України в Мюнхені, Державної міграційної служби щодо перевірки її належності до громадянства України, оформлення документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України.

На усі звернення ОСОБА_1 до Генерального консульства України в Мюнхені, Державної міграційної служби їй були надані відповідні відповіді, у яких роз`яснено порядок ідентифікації особи та порядок отримання документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, у тому числі роз`яснено, що у разі оформлення паспорта вперше після досягнення 18-річного віку без подання документів з фотозображенням особи, виданих уповноваженими органами, установами, організаціями документи повинні бути подані лише до територіального органу/територіального підрозділу ДМС (а.с. 37-37зв, 38-38зв, ).

Відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення юридичних фактів, суд першої інстанції виходив з того, що факт про те, що ОСОБА_1 є громадянкою України за народженням, не підлягає встановленню у судовому порядку, оскільки актовий запис про її народження є безспірним доказом набуття ОСОБА_1 громадянства України за народженням, але громадянство України за народженням потребує оформлення відповідним рішенням ГУ ДМС України в Донецькій області, куди ОСОБА_1 не зверталася.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частині другій статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про громадянство України» громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України; реєстрація громадянства України - внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи.

Пунктом 1 статті 6 цього Закону визначено, що громадянство України набувається за народженням.

На момент народження заявниці процедура державної реєстрації народження була унормована Законом України «Про органи реєстрації актів громадянського стану» №3807-ХІІ від 24.12.1993 року, Правилами реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/5 від 18.10.2000 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про органи реєстрації актів громадянського стану» акти громадянського стану - це засвідчені державою факти народження, смерті, одруження, розірвання шлюбу, встановлення батьківства, переміни прізвища, імені, по батькові. Вони є юридичними фактами, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення відповідних прав та обов`язків.

Акти громадянського стану підлягають обов`язковій реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану.

Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та Єдиного державного демографічного реєстру в обсязі, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»).

Особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. (ст. 7 ЗУ «Про громадянство України»).

Відповідно до п. 4, п.7 абз. 1 ст. 24 Закону України «Про громадянство України» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, здійснює повноваження щодо прийняття рішень про оформлення набуття громадянства України особами з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4-10 статті 6 цього Закону; видання особам, стосовно яких прийнято рішення про встановлення, оформлення належності до громадянства України, та особам, які набули громадянство України, паспортів громадянина України, тимчасових посвідчень громадянина України, довідок про реєстрацію особи громадянином України.

Міністерство закордонних справ України, посольства та консульські установи України здійснюють, окрім іншого, такі повноваження: приймають рішення про оформлення набуття громадянства України особами за підставами, передбаченими пунктами 1, 2, 4-10 статті 6 цього Закону; приймають рішення про оформлення набуття громадянства України особами за підставами, передбаченими пунктами 1, 2, 4-10 статті 6 цього Закону; видають особам, стосовно яких прийнято рішення про встановлення належності до громадянства України, особам, які набули громадянство України, паспорти громадянина України для виїзду за кордон, тимчасові посвідчення громадянина України, довідки про реєстрацію осіб громадянами України; перевіряють за заявами осіб, які перебувають за кордоном, належність до громадянства України (п. 5, п. 8, п. 11 абз. 1 ст. 25 ЗУ «Про громадянство України»).

Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №302 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2016 року №745) (далі - Порядок).

Вказаним порядком визначено, що паспорт громадянина України (далі - паспорт) є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Кожен громадянин України, який досяг 14-річного віку, зобов`язаний отримати паспорт. Паспорт оформляється особам, які не досягли 18-річного віку, на чотири роки, а особам, які досягли 18-річного віку, - на кожні 10 років.

Пунктом 7 Порядку встановлено, що оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта здійснюються особі, яка досягла 14-річного віку, - на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто.

Пунктом 19 Порядку встановлено, що подання документів для оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта здійснюється лише до територіального органу/територіального підрозділу ДМС у разі оформлення особі паспорта вперше після досягнення 18-річного віку без подання документів з фотозображенням особи, виданих уповноваженими органами, установами, організаціями.

Тобто, обов`язковою умовою отримання паспорта громадянина України вперше є особисте подання особою документів до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2024 року у справі №760/10717/22 вказано: «надання адміністративної послуги з оформлення паспорта громадянина України регламентовано Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», Законом України «Про громадянство України». Згідно з підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» паспорт громадянина України відноситься до документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України і оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру. Частиною першою статті 4 вказаного Закону передбачено, що Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» у разі неможливості встановити особу розпорядником реєстру особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. До завершення процедури встановлення особи державною міграційною службою України та (або) прийняття відповідного рішення суду, документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, не видаються.

Враховуючи наведені норми законодавства, заявник має право на встановлення відповідного факту, що має юридичне значення, у порядку, визначеному частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

Згідно з вимогами вказаного законодавства України у разі якщо Державна міграційна служба України не змогла встановити особу заявника після проведення процедури ідентифікації, то встановлення такого факту проводиться у судовому порядку. До місцевого загального суду подається заява про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. Основними документами, які дозволяють особі звернутися до суду, мають бути свідоцтво про народження особи та рішення Державної міграційної служби України про неможливість встановити особу після проведення процедури ідентифікації. У своїй заяві до суду заявник має вказати, який факт він просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують цей факт (показання свідків, біографічні дані заявника та будь-які документи, які надають можливість перевірити інформацію щодо його особи). Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі №511/409/20.

Судом встановлено, що державна реєстрація факту народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Авдіївці Донецької області підтверджена відповідним актовим записом ВРАГС Авдіївського міського управління юстиції Донецької області №182 від 30.10.2001 року, тобто актом цивільного стану, який вчинено у відповідності до Правил реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/5 від 18.10.2000 року, які діяли на момент народження ОСОБА_1 .

Тому суд першої інстанції правильно зробив висновок, що саме ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Авдіївці Донецької області і не потребує встановлення у судовому порядку цього факту, оскільки він офіційно визнаний державою 30.10.2001 року, тобто у день складення актового запису про її народження.

З наданих заявником копій звернень, вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася до Генерального консульства України в Мюнхені, Державної міграційної служби щодо перевірки її належності до громадянства України, оформлення документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України.

На усі звернення ОСОБА_1 до Генерального консульства України в Мюнхені, Державної міграційної служби їй було надано відповідні відповіді, у яких роз`яснено порядок ідентифікації особи та порядок отримання документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, у тому числі роз`яснено, що у разі оформлення паспорта вперше після досягнення 18-річного віку без подання документів з фотозображенням особи, виданих уповноваженими органами, установами, організаціями документи повинні бути подані лише до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.

Проте, як правильно було встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів, що по досягненню 14 років ОСОБА_1 була документована паспортом громадянина України вперше, як і не надано доказів подання ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Донецькій області документів для оформлення паспорта вперше після досягнення 18-річного віку без подання документів з фотозображенням особи, виданих уповноваженими органами, установами, організаціями.

Окрім того, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги звернення ОСОБА_1 до Генерального консульства України в Мюнхені та до ДМС України щодо перевірки належності до громадянства України, оформлення документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, оскільки обов`язковою умовою отримання паспорта громадянина України вперше є подання документів лише до територіального органу/територіального підрозділу ДМС у відповідності до п. 19 та п. 35 Порядку.

За таких обставин, виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, оскільки факт того, що заявниця є громадянкою України за народженням не підлягає встановленню у судовому порядку, у зв`язку з тим, що актовий запис про її народження є безспірним доказом набуття ОСОБА_1 громадянства України за народженням, окрім того, звернення з вимогою про встановлення особи в судовому порядку є передчасним, оскільки заявницею не надано доказів проведення процедури ідентифікації та встановлення її особи або неможливості проведення цих процедур в позасудовому порядку.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, і не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів, що були предметом дослідження в суді першої інстанції та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Додаткові докази, додані до апеляційної скарги, апеляційним судом не приймаються, оскільки апелянткою не доведено неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, відмовляючи у задоволені заяви про встановлення юридичного факту, суд першої інстанції в повному обсязі встановив обставини справи, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Боднарук Світлана Іванівна, залишити без задоволення, рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 29 жовтня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено10 лютого 2026 року.

Судді: