УХВАЛА

15 січня 2026 року

м. Київ

справа № 489/4039/25

провадження № 61-16545ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 09 вересня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 листопада 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства«Миколаївський обласний центронкології» Миколаївської обласної ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Миколаївська обласна рада, Південне міжрегіональне управлінняДержавної служби з питань праці, про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягненнясереднього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Миколаївський обласний центр онкології» Миколаївської обласної ради (далі - КНП «Миколаївський обласний центронкології» Миколаївської обласної ради), у якому просила суд: визнати незаконними та скасувати накази про накладення на неї дисциплінарних стягнень від 21 квітня2025 року № 171-Ко, від22 квітня 2025 року № 177-Ко, від 23 квітня 2025 року № 179-Ко; визнати незаконним та скасувати наказвід 08 травня 2025 року № 200-Ко про її звільнення та поновити її на роботі на посадіюрисконсульта в КНП «Миколаївський обласний центронкології» Миколаївської обласної ради; стягнути з КНП «Миколаївський обласний центронкології» Миколаївської обласної ради на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 09 травня 2025 року до дня поновлення на роботі.

Ухвалою Інгульського районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2025 року вказану справу визнано малозначною та її розгляд вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 09 вересня 2025 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 листопада 2025 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ від 23 квітня 2025 № 179-Ко про дисциплінарне стягнення відносно ОСОБА_1 .

В іншій частині позову відмовлено.

29 грудня 2025 рокуОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 09 вересня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 листопада 2025 року у вказаній справі.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У касаційній скарзі заявник посилається на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та вказує, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики з огляду на невідповідність оскаржуваних судових рішень висновкам щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеним у постановах Верховного Суду, які судами першої та апеляційної інстанцій не взято до уваги та не враховано під час ухвалення рішень.

Також заявник зазначає, що справа становить значний суспільний інтерес та має для неї виняткове значення (підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

На думку ОСОБА_1 , справа становить значний суспільний інтерес, оскільки предмет спору зачіпає найвищі соціальні цінності, визначені Конституцією та законами України (девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства), такі як право на працю, захист прав інвалідів, боротьба з корупцією. Заявник наголошує на значному суспільному інтересі цієї справи як для неї, так і для працівників КНП «Миколаївський обласний центронкології» Миколаївської обласної ради та суспільства, оскільки ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ групи, права якої на підприємстві кричуще порушувались.

Крім того, заявник обґрунтовує виняткове значення для неї вказаної справи тим, що, на її думку, судами внаслідок ухвалення оскаржуваних судових рішень підтверджено, що будь-яка особа, яка буде боротися з проявами корупції на підприємстві, буде звільнена з надуманих, сфальсифікованих керівництвом закладу причин і жоден орган не захистить таку особу від неправомірних дій роботодавця.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що наведені обставини, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Проте заявником не наведено переконливих доводів стосовно того, в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб'єктів правовідносин.

Крім того, посилання на застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому наведене саме по собі не свідчить про фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики.

Поряд з цим вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об'єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси широкого кола фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов'язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України, тощо.

Проте касаційна скарга не містить належного обґрунтування, яке б свідчило про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи і вказувало б на те, що предмет спору у цій справі стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства.

Стосовно посилання на виняткове значення для заявника цієї справи, то слід зазначити, щооцінка судом «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Аналіз наведених у скарзі доводів не дає підстав для висновку про те, що вказана справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу. Більш того, незгода з оскаржуваними судовими рішеннями не свідчить про винятковість справи для заявника, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для останньої внаслідок прийняття таких судових рішень.

Інших підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких суд міг би визнати оскаржувані судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню, у касаційній скарзі не зазначено та не обґрунтовано.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ухвалив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 09 вересня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 листопада 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Миколаївський обласний центр онкології» Миколаївської обласної ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Миколаївська обласна рада, Південне міжрегіональне управлінняДержавної служби з питань праці, про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко