Дата документу 14.01.2026 Справа № 335/8932/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/8932/25 Головуючий у 1 інстанції Соболєва І.П.
Провадження № 22-ц/807/234/26 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Гончар М.С.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Панкратова Юрія Вікторовича на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» про захист прав споживача,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Панкратова Ю.В. звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» про захист прав споживача, визнання незаконним та скасування рішення від 22.07.2024 щодо клієнта ОСОБА_1 про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору, визнання недійсним одностороннього правочину про розірвання укладеного з ОСОБА_1 договору, розірваного 22.07.2024.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.09.2022 позивачем було відкрито банківський рахунок в одному з відділень банку відповідача. Позивач намагався у досудовому порядку врегулювати зазначений спір, виходив на зв`язок із уповноваженими особами банку та неодноразово повідомляв останнім, що готовий надати відповідні пояснення для доведення легального походження доходів, які відповідач вважає такими, що підпадають під умови ризиковості. Ним були надані письмові пояснення вих. 08/07 від 08.04.2024 в електронній формі, які були надіслані на офіційну адресу відповідача. До вказаних письмових пояснень позивачем були долучені відповідні докази на підтвердження викладеної інформації у них, що свідчить про легальність походження грошових коштів. Однак, уповноважені особи відповідача проігнорували намір позивача довести у письмовій формі із долученням відповідних доказів легальність отриманих доходів, які перебувають на банківському рахунку позивача.

Уповноважені особи відповідача не відмовились від своєї позиції відносно розірвання ділових відносин з позивачем, незважаючи на подані останнім пояснення щодо походження отримання ним доходів.

Крім того, відповідач надіславши повідомлення про розірвання договорів і закриття рахунків позивачу в електронному вигляді, не надав жодних пояснень у ньому, які дійсно б могли конкретизувати обґрунтованість та правомірність розірвання ділових відносин з ним. Тобто, вказане повідомлення взагалі не містить жодного обґрунтування щодо необхідності розірвання ділових відносин. Разом з тим, відповідач не надав позивачу для ознайомлення рішення банку щодо розірвання ділових відносин.

Позивач отримав відповідь від відповідача на заяву, яка була ним подана 14.08.2025, проте представник позивача вважає, що відповідач взагалі не обґрунтував чому він вважає, що доходи позивача є такими, що підпадають під категорію ризикованості, не зазначив за який період доходи позивача підпадають під дану категорію та чому необхідно розірвати ділові відносини із останнім.

У період з 15.05.2018 по 24.02.2022 обсяг доходу дружини позивача ОСОБА_3 склав 2 031 000,00 грн., що підтверджується податковими деклараціями платника єдиного податку фізичної особи-підприємця та квитанціями про прийняття пакету документів (річних звітів).

Крім того, позивач, перебуваючи у шлюбі зі своєю дружиною придбали ТЗ марки SMART, модель - FORTWO ELECTRIC, рік випуску - 2013 року, власник авто позивач - ОСОБА_1 , яке в подальшому було продано за 300 000,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу № 2342/2023/4159225 від 17.11.2023.

Таким чином, за період з 2018 по 2024 роки родина позивача отримала дохід у 2 331 000,00 грн.

Крім того, позивач отримував допомогу від держави на проживання, як внутрішньо переміщена особа у період з 08.11.2022 по 21.02.2024 на загальну суму 34 000,00 грн., що підтверджується відповідною випискою з карткового рахунку «Монобанк».

Разом з тим, позивач отримав на банківський рахунок відкритий у банку відповідний дохід (грошові кошти, які знаходилися на банківському рахунку позивача в ПАТ АБ «Укргазбанк».

Так, позивачем з метою купівлі долару США за гривні через банк відповідача (обмін валют) неодноразово вносились грошові кошти (спільне сумісне майно подружжя) на поточний рахунок останнього відкритий у банку, в обмін на які позивач отримував валюту.

Таким чином, доходи позивача є легальними та абсолютно доведеними, а відтак рішення відповідача про безпідставне розірвання ділових відносин з позивачем є протиправним, необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Представник позивача посилався на те, що Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» чітко передбачено випадки, коли факт ненадання документів зумовлює обовязок суб`єкта первинного фінансового моніторингу встановити клієнту неприйнятно високий рівень ризику, зокрема, за приписами частини шостої статті 7 Закону, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі: неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією; наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною.

Отже банк зобов`язаний підтвердити існування правових підстав, для застосування положень частини першої статті 15 вказаного Закону.

Просив суд:

визнати незаконним та скасувати рішення ПАТ АБ «Укргазбанк» від 22.07.2024 відносно ОСОБА_1 про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору;

визнати недійсним односторонній правочин, вчинений ПАТ АБ «Укргазбанк» про розірвання укладеного з позивачем договору, який був розірваний банком 22.07.2024, а також понесені судові витрати.

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2025 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_1 - Панкратов Ю.В. подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, суд неповністю з`ясував обставини справи, а його висновки не відповідають дійним обставинам справи, суд першої інстанції взагалі не надав оцінку доказам у цій справі, не обґрунтував рішення в оскаржуваній частині, як наслідок, рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню.

05 грудня 2025 рок від представника до Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» - Гладіліної О.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, здійснивши належну перевірку фінансових операцій ОСОБА_1 , та, виявивши підозрілу діяльність останнього (фінансові операції за рахунком фізичної особи не відповідають ризик-профілю Клієнта (зокрема або професії, або доходам), керуючись приписами чинного законодавства про фінансовий моніторинг, виконав власний обов`язок суб`єкта фінансового моніторингу та встановив позивачеві неприйнятно високий ризик ділових відносин та, як наслідок, відмовився від підтримання ділових відносин з ним для уникнення ризиків передбачених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

Відповідачем надано суду письмові докази та документи, на підставі яких Клієнту встановлено неприйнятно високий рівень ризику, де відсутня будь-яка інформація про адвокатську діяльність позивача, та рівень його професійного доходу.

Отже, з урахуванням викладеного, суд вважав, що у зв`язку із ненаданням повного пакету документів, інформації, відомостей для проведення належної перевірки Клієнта, Банк дійшов обґрунтованого висновку щодо неможливості встановити відповідність фінансових операцій Клієнта наявний у Банку інформації про його діяльність.

В свою чергу, позивачем до позову не було додано доказів, що підтверджують надання вичерпаної та повної інформації Банку для підтвердження встановлення відповідності фінансових операцій Клієнта наявній у Банку інформації про його діяльність.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21.09.2022 ОСОБА_1 звернувся до АБ «Укргазбанк» та підписав договір банківського рахунку на умовах викладених у Правилах відкриття та обслуговування рахунків фізичних осіб та надання послуг за платіжними картками публічним акціонерним товариством АБ «Укргазбанк».

У подальшому, будучи клієнтом банку відкрив банківський рахунок, та використовував його з 22.09.2022 до 22.07.2024. Даний факт сторонами не заперечувався.

Оскільки при відкритті поточного рахунку позивачем в Заяві-договорі та Опитувальнику Клієнта зазначено його посаду/соціальний статус, як безробітний, Банкам по такій категорії Клієнтів, було здійснено перевірку фінансових операцій, в тому числі і по ОСОБА_1 , за наслідками якої встановлено, що:

1) Клієнт був відібраний за індикатором підозрілості фінансових операцій: фінансові операції за рахунком фізичної особи не відповідають ризик-профілю клієнта (зокрема або професії, або доходам).

2) За період підозрілої діяльності з 01.04.2024 по 17.06.2024 за результатами проведеного аналізу встановлено, що обороти грошових коштів позивача за період підозрілої діяльності становлять: Дебет 532,0 тис. грн., 3,7 тис. дол. США та Кредит 476 тис. грн., 3,7 тис. дол. США.

3) За результатами проведеного аналізу встановлено наступне: кошти на рахунок Клієнта зараховувались як р2р перекази, в подальшому були списані через он-лайн купівлю валюти в мобільному додатку та зняті готівкою через РОS-термінал.

4) 17.06.2024 Банком направлено Клієнту повідомлення про здійснення заходів належної перевірки Клієнта та надання інформації, належним чином засвідчених копій документів, відомостей у строк до 20.06.2024, а саме: пояснення від Клієнта щодо необхідності відкриття рахунків та цільового використання відкритих рахунків: пояснення/документи отримані від Клієнта щодо проведених фінансових операцій за рахунком (з наданням копій договорів (зі всіма невід`ємними додатками, на які є посилання) на підставі яких проведено фінансові операції по зарахуванню/перерахуванню коштів) за період з дати відкриття по дату отримання запиту; іншу інформацію, яку Клієнт вважає за необхідне повідомити Банку.

5) 08.07.2024 (з порушенням строків визначених Банком) Клієнтом надано Банку його часткові пояснення з додатками: Витяг з ЄРД, податкова декларація ФОП ОСОБА_3 за 2018, 2019, 2020Ю 2021, 2022 р.р., договір купівлі-продажу автотранспортного засобу, свідоцтво про шлюб.

6) У зв`язку з ненаданням повного пакету документів, інформації, відомостей для проведення належної перевірки Клієнта, Банк дійшов висновку щодо неможливості встановити відповідність фінансових операцій Клієнта наявній у Банку інформації про його діяльність.

6.1. Індикатори підозрілості фінансових операцій: фінансові операції за рахунком фізичної особи не відповідають ризик-профілю Клієнта (зокрема або професії, або доходам); ненадання повного пакету документів, інформації, відомостей для проведення належної перевірки Клієнта.

6.2. За результатами проведеного аналізу, банк має обґрунтовані підстави вважати діяльність Клієнта підозрілою.

22.07.2024 відповідачем прийнято рішення, відповідно до якого ОСОБА_1 на підставі абзацу 3 частини 1 статті 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» відмовлено у підтриманні ділових відносин з Банком у зв`язку із встановленням неприйнятно високого рівня ризику (діяльність Клієнта є підозрілою).

Про прийняте рішення ОСОБА_1 було повідомлено 22.07.2024 шляхом направлення Push-повідомлення на його фінансовий номер телефону , що передбачено п. 11.8. п.п. 11.8. 7.1 діючих Правил фінансового моніторингу АБ «Укргазбанк» (затверджені Протоколом Правління АБ «Укргазбанк» від 27.07.2023 № 47 зі змінами.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.

З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.

За приписами статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно з частинами першою та другою статті 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам. Банк не має права відмовити у відкритті рахунка, вчинення відповідних операцій за яким передбачено законом, установчими документами банку та наданою йому ліцензією, крім випадків, коли банк не має можливості прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом або банківськими правилами.

Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом (частини перша та друга статті 1068 ЦК України).

Частиною першою статті 1074 передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

За загальним правилом, встановленим статтею 651 ЦК України, одностороння відмова від договору допускається лише у випадку, встановленому договором або законом.

За приписами частини другої статті 1075 ЦК України банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка: якщо сума грошових коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, залишилася меншою від мінімального розміру, передбаченого банківськими правилами або договором, якщо така сума не буде відновлена протягом місяця від дня попередження банком про це; у разі відсутності операцій за цим рахунком протягом року, якщо інше не встановлено договором; у випадках, передбачених законодавством, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність"банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті.

Згідно із частинами першою та третьою статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 1075 Цивільного кодексу України банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка, зокрема, у випадках, передбачених законодавством, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно із пунктом 39 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" неприйнятно високий ризик - це максимально високий ризик, що не може бути прийнятий суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу.

Пунктом 1 частини другої статті 6 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" суб`єктами первинного фінансового моніторингу, зокрема, є банки.

Відповідно до частин першої - третьої статті 7 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, враховуючи відповідні критерії ризику, зокрема, пов`язані з його клієнтами, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, видом товарів та послуг, що клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу, способом надання (отримання) послуг. Ризик-орієнтований підхід має бути пропорційний характеру та масштабу діяльності суб`єкта первинного фінансового моніторингу.

Застосування ризик-орієнтованого підходу здійснюється в порядку, визначеному внутрішніми документами з питань фінансового моніторингу суб`єкта первинного фінансового моніторингу, з урахуванням рекомендацій відповідних суб`єктів державного фінансового моніторингу, які згідно із цим Законом виконують функції державного регулювання і нагляду за такими суб`єктами первинного фінансового моніторингу.

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати оцінку/переоцінку ризиків, у тому числі притаманних його діяльності, документувати їх результати, а також підтримувати в актуальному стані інформацію щодо оцінки ризиків, притаманних його діяльності (ризик-профіль суб`єкта первинного фінансового моніторингу), та ризику своїх клієнтів таким чином, щоб бути здатним продемонструвати своє розуміння ризиків, що становлять для нього такі клієнти (ризик-профіль клієнтів).

Критерії ризиків визначаються суб`єктом первинного фінансового моніторингу самостійно з урахуванням критеріїв ризиків, встановлених, відповідно, Національним банком України - для суб`єктів первинного фінансового моніторингу, щодо яких Національний банк України відповідно до статті 18 цього Закону виконує функції державного регулювання і нагляду.

Критерії ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення" затвердженні Міністерством фінансів України від 08.07.2016 № 584.

Відповідно до розділу ІІ Критеріїв ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення (далі - Критерії) суб`єкт самостійно визначає та відображає у внутрішніх документах з питань фінансового моніторингу метод та порядок оцінки ризику з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта. Суб`єкт періодично переглядає власні критерії ризику, а також заходи з управління ризиками з метою їх актуалізації та врахування змін, які відбулися в діяльності самого суб`єкта та в законодавстві у сфері протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Суб`єкт самостійно може визначати додаткові критерії ризику для фінансових операцій з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта.

Суб`єкт самостійно визначає, які критерії ризику (крім критеріїв, передбачених Законом, нормативно-правовими актами відповідного суб`єкта державного фінансового моніторингу) використовуються ним під час встановлення ділових (договірних) відносин, а які - у процесі подальшого обслуговування клієнтів з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі №910/9021/19.

Згідно п. 24 розділу ІІІ Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 19.05.2020 № 65 (далі - Положення 65), внутрішні документи банку з питань ПВК/ФТ розробляються банком з урахуванням вимог законів України, що регулюють питання ПВК/ФТ, цього Положення, нормативно-правових актів Національного банку, Міністерства фінансів України, прийнятих для виконання та відповідно до цих законів, рекомендацій FATF, Базельського комітету з банківського нагляду, результатів національної оцінки ризиків та ризик-профілю банку, рекомендацій Національного банку та типологічних досліджень СУО.

Пунктом 48 ІV Положення № 65 визначено, що Банк на основі оцінки ризиків ВК/ФТ, притаманних його діяльності, визначає свій ризик-апетит (рівень прийнятного рівня ризику) у сфері ПВК/ФТ, ураховуючи: 1) ризики, які банк готовий прийняти; 2) ризики, які банк може прийняти, але лише після вжиття заходів з управління такими ризиками (їх мінімізації); 3) ризики, які є неприйнятними для банку.

Згідно з пунктами 11 та 12 Додатку № 1 до Положення № 65 Банк з урахуванням ризик-профілю клієнта на постійній основі проводить моніторинг ділових відносин та фінансових операцій клієнтів, що здійснюються у процесі таких відносин, щодо відповідності таких фінансових операцій наявній у банку інформації про клієнта, його діяльність та ризик (у тому числі, за потреби, про джерело коштів, пов`язаних із фінансовими операціями) у порядку, визначеному в додатку 1 до Положення. Якщо за результатами моніторингу ділових відносин клієнта банк виявляє підозрілі фінансові операції (діяльність), то банк за потреби вживає заходів щодо переоцінки рівня ризику таких ділових відносин з клієнтом та вживає ПЗНП у разі присвоєння високого рівня ризику.

Відповідно до пункту 1 Додатку 12 до Положення № 65, Банк зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин / відмовити клієнту у відкритті рахунку (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунку / відмовитися від проведення фінансової операції у випадках, передбачених частиною першою статті 15 Закону про ПВК/ФТ.

Додатком 12 до Положення № 65 визначено Порядок відмови банку від встановлення (підтримання) ділових відносин/проведення фінансової операції (далі - Додаток 12).

Згідно з п. 1 Додатку 12, банк зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин / відмовити клієнту у відкритті рахунку (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунку / відмовитися від проведення фінансової операції у випадках, передбачених частиною першою статті 15 Закону про ПВК/ФТ. (ПВК/ФТ - запобігання та протидія легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення).

Згідно п. 8 Додатку 12 Банк має визначити у внутрішніх документах банку з питань ПВК/ФТ порядок відмови в передбачених Законом про ПВК/ФТ випадках від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) або проведення фінансової операції, що також має містити:

1) перелік уповноваженихпрацівників банку/колегіальних органів банку, які мають право приймати рішення щодо відмови в установлених Законом про ПВК/ФТ випадках;

2) процедуру розгляду та прийняття уповноваженими працівниками банку відповідних рішень, а також їх документування;

3) складання висновку з чітким зазначенням підстав відмови в підтриманні ділових відносин із клієнтом (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини 15 статті Закону про ПВК/ФТ) у кожному випадку;

4) порядок інформування відповідального працівника банку або працівника, уповноваженого відповідальним працівником банку, щодо прийняття рішення щодо відмови;

5) порядок інформування клієнта про відмову в установленні (підтриманні) із ним ділових відносин з обов`язковим зазначенням дати відмови та відповідних підстав відмови, визначених статтею 15 Закону про ПВК/ФТ (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини цієї статті);

6) порядок інформування клієнта про відмову в проведенні фінансової операції з обов`язковим зазначенням дати відмови та відповідних підстав відмови, визначених у статті 15 Закону про ПВК/ФТ (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини цієї статті), та засвідченням підписом уповноваженого працівника банку, який прийняв рішення про відмову у проведенні відповідної фінансової операції, документа на переказ коштів, поданого до банку в паперовому вигляді.

Додатком 20 до Положення № 65 визначено Індикатори підозрілості фінансових операцій: Клієнт (представник клієнта) не бажає або відмовляється надавати інформацію, потрібну для вжиття заходів належної перевірки, надає її в недостатній мірі або надає сумнівну інформацію, яку важко перевірити.

Аналогічні критерії ризику ВК/ФТ (ВК/ФТ - легалізація (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та/або фінансування розповсюдження зброї масового знищення) та Індикатори підозрілості фінансових операцій передбачені й у Додатку 16 до Правил фінансового моніторингу АБ «Укргазбанк», що затверджені Протоколом Правління АБ «Укргазбанк» від 27.07.2023 № 47 зі змінами.

П. 11.1 розділу ХІ «Порядок дій стосовно відмови банку від встановлення (підтримання) ділових відносин відкриття рахунку (обслуговування) у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунку/відмови від проведення фінансових операцій у випадках, передбачених законом про ПВК/ФТ», Правил фінансового моніторингу АБ «Укргазбанк», що затверджені Протоколом Правління АБ «Укргазбанк» від 27.07.2023 № 47 зі змінами, визначено, що Банк зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунку/відмовитися від проведення фінансової операції у разі: 2) встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом інформації/документів необхідних для здійснення належної перевірки.

Згідно п. 11.3 розділу ХІ Правил фінансового моніторингу АБ «Укргазбанк» рішення щодо відмови від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунку/відмовитися від проведення фінансової операції приймається Відповідальним працівником Банку в установлених Законом про ПВК/ФТ випадках.

При настанні обставин, зазначених в п. 11.1, працівник департаменту комплаєнс зобов`язаний ініціювати питання щодо відмови від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмови клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмови від проведення фінансової операції (п. 11.4 розділу ІХ Правил фінансового моніторингу АБ «Укргазбанк).

Висновок підписується Відповідальним працівником Банку шляхом накладання в системі електронного документообігу Банку КЕП. З моменту підписання Висновку Відповідальним працівником Банку, Висновок стає офіційним документом про відмову у встановленні/підтримані ділових відносин (11.7 розділу ХІ Правил фінансового моніторингу АБ «Укргазбанк»).

Таким чином, Банк, у відповідності до діючого законодавства та судової практики Верховного Суду, розробив внутрішнє Положення, яким передбачено розірвання відносин з особою у разі виявлення факту розірвання відносин з нею іншим банком.

Право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є необмеженим. Судам необхідно в кожному випадку, виходячи з встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику (Правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 16.10.2018 у справі № 910/21320/17).

Як вбачається з матеріалів справи, за період з 01.04.2024 по 17.06.2024 кошти на рахунок Клієнта зараховувались як р2р перекази, в подальшому були списані через он-лайн купівлю валюти в мобільному додатку та зняті готівкою через РОS-термінал. Таких проводок за два з половиною місяці було здійснено на 526842,00 грн.

Оскільки, по звіту за переказами р2р ОСОБА_1 неможливе відображення номеру картки відправника або його ідентифікуючих даних оскільки р2Р переказ було ініційовано в пристроях/з використанням сервісів інших банків, в даному випадку МОNO_Bank_11, а Еквайер АТ «Універсал Банк», то відповідач не може Ідентифікувати відправника коштів.

Представником Банку в телефонному режимі запитувалося у Клієнта надати додаткові пояснення та первинні документи (платіжні інструкції, квитанції тощо), які б підтверджували факт або особистого внесення позивачем коштів на його рахунок, або переказ таких коштів дружиною чи іншими членами родини. Однак позивачем такі документи надані не були, у зв`язку з чим за їх відсутності, фінансові операції позивача не відповідають ризик-профілю Клієнта (зокрема або професії, або доходам).

Враховуючи викладене, колегія суддів в повному обсязі погоджується з висновками суду першої інстанції, що за відсутності додаткових пояснень та первинних документів (платіжні інструкції, квитанції тощо), які б підтверджували факт або особистого внесення позивачем коштів на його рахунок, або переказ таких коштів дружиною чи іншими членами родини, відповідач правомірно дійшов до висновку про те, що фінансові операції позивача не відповідають ризик-профілю Клієнта (зокрема або професії, або доходам), та встановив клієнту неприйнятно високий рівень ризик, наслідком чого стало одностороннє розірвання правочину.

Доводи скаржника, що банк не обґрунтував чому він вважає, що доходи позивача є такими, що підпадають під категорію ризикованості, не зазначив за який період доходи позивача підпадають під дану категорію та чому необхідно розірвати ділові відносини із останні, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин. У справі, що переглядається підставою встановлення клієнту неприйнятно високого ризику стало не надання позивачем запитуваної Банком повної інформації, зокрема пояснення щодо необхідності відкриття рахунків та цільового використання відкритих рахунків та не наданням документального підтвердження джерел походження коштів, що були зараховані на рахунок Клієнта, що відповідно до внутрішніх документів є самостійною підставою для встановлення такого статусу та не потребує додаткової перевірки доходів позивача.

Наданим представником скаржника письмовим доказам (витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, податкові декларації платника ОСОБА_3 , квитанції, договір купівлі-продажу транспортного засобу, виписка з карткового рахунку „Монобанк") колегія суддів не надає оцінку, оскільки вони не стосуються спірних правовідносин та предмету позову, так як надані позивачем документи, що підтверджують дохід дружини стосувалися 2018-2022 років, автомобіль придбано в 2023 році, а період здійснення підозрілої діяльності Банком з квітня по червень 2024 року.

Окремо суд першої інстанції акцентував увагу, що в Заяві-договорі та Опитувальнику Клієнта зазначено, що позивач є безробітним. Також, із Заяви-договору та Опитувальнику Клієнта вбачається, що у вказаних документах зазначається, що автомобільний транспорт у власності позивача відсутній, в той час, як наданий позивачем договір купівлю-продажу автомобіля містить відомості, що ТЗ марки SMART, модель - FORTWO ELECTRIC, рік випуску - 2013 року, зареєстрований за позивачем 11.12.2020. Тобто на момент відкриття рахунку, автомобіль у власності позивач вже був, однак Банку надано недостовірну інформацію. Обсяг надходження коштів (планово) за квартал вказано - 50000 грн. Згідно даних Єдиного реєстру адвокатів, позивач має свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю з 29.03.2018, у своїх поясненнях від 08.07.2024 вказана електронна адреса позивача, на сайті Судова влада також зазначено безліч справ, де позивач, як адвокат представляє інтереси інших осіб. Тобто, на момент відкриття рахунку в банку 21.09.2022 він здійснював адвокатську діяльність, однак жодних пояснень та документів з вказано приводу Банку не було надано, оновлення інформації щодо профілю Клієнту Банку також не надано. Заява позивача про зазначення у наданих письмових поясненнях, що він здійснює адвокатську діяльність та зазначення розміру свого середньомісячного доходу до Банку не підтверджена, а лише вказано поясненнях від 08.07.2024 про отримання допомоги як ВПО, однак не було вказано про здійснення адвокатської діяльності та отримання прибутку від неї. Аналогічна була відсутня така інформація у заяві позивача від 14.08.2025.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, на момент вчинення одностороннього правочину про розірвання укладеного з ОСОБА_1 договору у АТ «Укргазбанк» існували підстави для його здійснення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наявними в матеріалах справи документами належним чином спростовуються викладені в односторонньому правочині вчиненому «Укргазбанк» про розірвання укладеного з ОСОБА_1 договору, посилання на наявність підстав для припинення правовідносин сторін у зв`язку із встановлення клієнту неприйнятно високого ризику.

Правильним є висновок суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджується існування обставин для припинення правовідносин сторін у зв`язку із встановлення клієнту неприйнятно високого ризику.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Посилання в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, які мають суттєве значення, є безпідставними, оскільки скаржник не надав належних і допустимих доказів на підтвердження цих обставин.

Безпідставними є посилання заявника апеляційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Панкратова Юрія Вікторовича слід залишити без задоволення, а рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2025 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Панкратова Юрія Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 січня 2026 року.

Головуючий

Судді: