КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/645/2026 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

секретар судового засідання: Янчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, треті особи: Головне управління Національної поліції в Харківській області, Державна казначейська служба України про визнання дій протиправними та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, треті особи: Головне управління Національної поліції в Харківській області, Державна казначейська служба України про визнання дій протиправними та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 січня 1996 року при затриманні позивача, до нього була застосована вогнепальна зброя майором міліції ОСОБА_2 , внаслідок чого ОСОБА_1 отримав поранення. У подальшому позивача притягнуто до кримінальної відповідальності за вироком Ленінського районного суду від 27 травня 1996 року у справі № 1-555 до позбавлення волі на строк 5 років 5 місяців.

Однак, незважаючи на притягнення позивача до кримінальної відповідальності за скоєння злочинів, вважає, що працівник міліції, який застосував відносно нього вогнепальну зброю - перевищив свої повноваження, оскільки спричинив позивачу поранення. в результаті яких він вимушений був проходити лікування. Перевищення своїх службових повноважень працівником міліції ОСОБА_2 підтверджується тим, що згідно з актом огляду транспортного засобу, транспортний засіб хоча і має пробоїни від пуль, але шини були цілі. Тобто, замість того, щоб застосувати вогнепальну зброю для зупинки транспортного засобу та відкрити вогонь по шинам, працівник міліції відкрив вогонь по позивачу.

На підставі викладеного просив суд визнати дії посадових осіб Міністерства внутрішніх справ в особі працівника районного відділу Внутрішніх справ Ленінського району м. Харкова Головного управління УМВС України в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України стосовно позивача - незаконними та протиправними; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду, що була спричинена позивачу протиправними діями посадових осіб Міністерства внутрішніх справ в особі працівника районного відділу Внутрішніх справ Ленінського району м. Харкова Головного управління УМВС України в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України в розмірі 2 000 000,00 грн.

03 грудня 2024 року до суду першої інстанції надійшов відзив представника Міністерства внутрішніх справ України - Щепанського А. М., у якому останній просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відзив обґрунтований тим, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди працівниками Міністерства внутрішніх справ України, не обґрунтовано розмір моральної шкоди. Зазначає, що Міністерство внутрішніх справ України є неналежним відповідачем у справі.

06 грудня 2024 року до суду першої інстанції надійшли пояснення представника третьої особи - Головного управління Національної поліції в Харківській області - Тріски Д. О., у яких остання просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обгрунтування своїх заперечень представник третьої особи зазначає про відсутність будь-якого рішення суду, яким було б встановлено факт незаконних дій або бездіяльності посадових осіб міліції (поліції) у відношенні позивача. Тому доводи позивача про заподіяння йому моральної шкоди є суб`єктивною думкою позивача та жодним доказом не підтверджується. Зазначає, що позивачем не надано жодних доказів щодо необхідності стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі, що значно перевищує встановлений законом розмір відшкодування моральної шкоди. Таким чином, правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні.

13 грудні 2024 року до суду першої інстанції надійшли пояснення представника третьої особи - Державної казначейської служби України - Березовської М. О., у яких остання просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обгрунтування своїх заперечень представник третьої особи зазначає, що позивач визначив розмір моральної шкоди без урахування вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення за рахунок Держави.

10 січня 2025 року до суду першої інстанції надійшли додаткові пояснення у справі представника Міністерства внутрішніх справ України - Щепанського А. М., у яких представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити. В обгрунтування своїх заперечень проти позову посилається на те, що вогнепальне поранення позивачу було завдано в момент, коли він разом із співучасниками намагався втекти з місця вчинення злочину від працівників міліції, отже усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, а також його наслідки, намагався уникнути відповідальності шляхом залишення місця вчинення злочину та втечі від працівників правоохоронних органів, внаслідок чого до нього правомірно (відповідно до пункту 4 частини першої статті 15 Закону України «Про міліцію») працівниками міліції було застосовано вогнепальну зброю. Зазначені обставини підтверджують факт правомірного застосування вогнепальної зброї працівниками міліції 01 січня 1996 року до позивача при його затриманні під час втечі з місця вчинення тяжкого злочину та, відповідно, спростовують позицію позивача щодо протиправності дій працівників міліції. У свою чергу позивач не навів жодних фактичних обставин та не надав доказів, які б свідчили про протиправність дій працівників міліції 01 січня 1996 року при його затриманні після втечі з місця вчинення злочину.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 січня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що в позовній заяві позивач повністю обгрунтував вимоги компенсації завданої йому моральної шкоди від вогнепального поранення в плече працівником МВС.

Крім того суд першої інстанції неодноразово відхиляв клопотання позивача про витребування з архіву Ленінського районного суду справи № 1-555, 1996 року, де знаходяться всі докази незаконного застосування вогнепальної зброї та незаконного спричинення позивачу тяжкого тілесного ушкодження.

Також в своїй апеляційній скарзі позивач зазначив, що згідно норм Закону України «Про міліцію», яким керувалися працівники МВС на момент завдання йому тілесного ушкодження ст.ст. 15, 15-1, в межах населеного пункту та у нічний час стріляти заборонено.

09 вересня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Головного управління Національної поліції в Харківській області, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги представник Головного управління Національної поліції в Харківській області зазначав, що на сьогоднішній день відсутні будь-які рішення суду, якими було б встановлено факт незаконних дій або бездіяльності посадових осіб міліції у відношенні до позивача. Тому вважає доводи позивача про заподіяння йому моральної шкоди є суб`єктивною думкою позивача та жодним доказом не підтверджується.

Також зазначено про те, що позивачем не надано жодних доказів щодо необхідності стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі, що значно перевищує встановлений законом розмір відшкодування моральної шкоди.

Представник Головного управління Національної поліції в Харківській області наголошував на тому, наявні в матеріалах справи документи підтверджують факт правомірного застосування зброї працівниками міліції відповідно до закону. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, грунтуються на припущеннях і не підтверджені належними та допустимими доказами.

12 вересня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив від Міністерства внутрішніх справи України, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство внутрішніх справи України зазначало про те, що матеріали позову не містять жодного доказу порушення прав або інтересів позивача з боку працівників Міністерства внутрішніх справи України.

Також у відзиві зазначено про те, що вогнепальне поранення позивачу було завдано в момент коли він намагався втекти з місця вчинення злочину, отже усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, а також його наслідки, намагався уникнути відповідальності шляхом залишення місця вчинення злочину та втечі від працівників правоохоронних органів, внаслідок чого до нього правомірно відповідно до вимог Закону України «Про міліцію» працівниками міліції було застосовано вогнепальну зброю.

Позивач не навів жодних фактичних обставин та не надав доказів, які б свідчили про протиправність дій працівників міліції 01.01.1996 року, при його затриманні після втечі з місця вчинення злочину.

Також позивачем не наведено жодних фактичних обставин та не надано доказів. Які б свідчили про заподіяння йому відповідачем (МВС) матеріальної та/або моральної шкоди, не обгрунтував її розмір, в чому полягала незаконність дій/бездіяльності МВС України - не зазначив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивач не навів жодних фактичних обставин та не надав доказів, які б свідчили про протиправність дій працівників міліції 01 січня 1996 року при його затриманні після втечі з місця вчинення злочину із застосуванням до позивача вогнепальної зброї.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповіднодо статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 15 Закону України «Про міліцію» (в редакції від 04 квітня 1995 року) працівники міліції як крайній захід мають право застосувати вогнепальну зброю у випадку, зокрема, затримання особи, яку застали при вчиненні тяжкого злочину і яка намагається втекти.

Встановлено, що згідно виписки із історії хвороби амбулаторного, стаціонарного хворого, Харківська міська лікарня швидкої медичної допомоги № 4 вбачається, що 01 січня 1996 року о 5 годині ранку при затриманні позивача ним було вчинено супротив працівникам міліції, внаслідок чого проти нього було застосовано вогнепальну зброю, у зв`язку із чим ОСОБА_1 отримав вогнепальне поранення правого плеча (а.с. 19-19 зворот том 1).

Відповідно до довідки від 04.01.1996 року вих. № 12/115 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у відділені політравми з 01.01.1996 року по 04.01.1996 року з діагнозом «Сліпе вогнепальне поранення правого плеча дефектом правої плечової кістки» (а.с. 17 том 1).

Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 27 травня 1996 року позивача було визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 206 та частиною другою статті 142 КК України.

В абз. 4 арк. 3 вироку зазначено: «Увидев патрульную машину преступники кинулись к своему автомобилю «Москвич», кто-то откинул задний номер автомобиля с той целью, чтобы невозможно было разглядеть и стали уезжать. При погоне за «Москвичем» преступники выбросили пустую бутылку из-под шампанского на их - патруля автомобиль, а затем стали выкидывать кулек с вещами в окно».

Згідно з актом технічного огляду транспортного засобу від 01 січня 1996 року, складеного капітаном міліції ОСОБА_3 , згідно якого на автомобілі марки «М-412» ІЕ 1028 з номерним знаком НОМЕР_1 встановлені технічні несправності: розбиті лобове, заднє стекло, відсутній замок задньої кришки багажника, дві пробоїни від пуль.

Перевіривши матеріали справи та наявні в ній докази, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції вірно зазначено, що застосування вогнепальної зброї працівниками міліції 01 січня 1996 року відносно позивача відповідала п. 4 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про міліцію», оскільки мало місце затримання особи при вчиненні тяжкого злочину під час її втечі з місця події. Тому доводи позивача про протиправність дій працівників міліції є безпідставними та належними доказами не підтверджені.

Також у справі, яка переглядається, судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 всупереч зазначених вимог закону, не доведено належними та допустимими доказами, що неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачем йому завдана моральна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями відповідача та вини відповідача в заподіянні моральної шкоди.

Також позивачем не зазначено з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Відтак, за встановлених обставин справи та вимог закону колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що працівники міліції зобов`язані були стріляти виключно по колесам авто, перевищили свої повноваження; не оголосили план перехват, а відразу почали стріляти вогнепальною зброєю, в темну пору доби та в населеному пункті, що заборонено законом, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки працівники міліції переслідували позивача, у зв`язку з підозрою в скоєнні тяжкого злочину, останній чинив опір, та мав усвідомлення, що наражає себе на небезпеку.

Доводи апеляційної скарги про не витребування судом першої інстанції матеріалів справи, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки позивач, як учасник кримінального провадження мав можливість ознайомитись з матеріалами справи, зробити копії, надати їх в суд першої інстанції. Позивачем не зазначено, які об`єктивні перешкоди у нього наявні, що унеможливлюють надання ним доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що немайнові права позивача не було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами положення ст. 76, 77, 81 ЦПК України та ст. 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, Закон України «Про міліцію».

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «16» січня 2026 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко