Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №943/2071/25

Провадження № 2/943/406/2026

10 лютого 2026 року м. Буськ

Буський районний суд Львівської області у складі судді Коса І.Б, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду в м. Буську цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

позивач ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» через представника - адвоката Усенка М.І. звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 18114,00 грн. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 05 листопада 2023 року між первісним кредитором ТОВ «Селфі Кредит» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №1102503, згідно якого відповідач отримав у позивача грошові кошти в розмірі 3000,00 грн., зі строковим користуванням та зі сплатою відсотків за користування цим кредитом, що їх зобов`язався повернути та сплатити відсотки. Однак, взятих на себе кредитних зобов`язань за цим договором відповідач належним чином не виконав, внаслідок чого 21 червня 2024 року первісний кредитор ТОВ «Селфі Кредит» за Договором факторингу №21062024 відступив право грошової вимоги до відповідача за цим Кредитним договором №1102503 від 05.11.2023 року на користь позивача ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». Відтак, відповідач ОСОБА_1 має існуючу перед позивачем заборгованість на загальну суму 18114,00 грн., що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 3000 грн. та нарахованими відсотками на кредит у розмірі 15114 грн. Оскільки відповідач добровільно не сплачує вказану заборгованість за кредитом, що стало приводом для звернення позивача до суду із цим позовом. Крім того, представник позивача просить стягнути із відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8000,00 грн.

Ухвалою судді від 17.11.2025, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, який не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Крім того, вищевказаною ухвалою суду від 17.11.2025 року в порядку вимог статті 84 ЦПК України задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів щодо перерахування відповідачу кредитних коштів. Так, постановлено витребувати у АТ «А-Банк» інформацію про зарахування грошових коштів у сумі 3000,00 грн. на банківську карту № НОМЕР_1 , що належить відповідачу ОСОБА_1 , що надійшла до суду згідно листа АТ «А-БАНК» (вх. №ЕП-1867/25 від 04.12.2025) із доданими до нього платіжними інструкціями на суму 3000 грн., а також із підтвердженням того, що картка № НОМЕР_1 , емітована на ім`я ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач ОСОБА_1 направив до суду відзив на позовну заяву (вх. №8543 від 12.12.2025), у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки не погоджується із доводами позовної заяви із таких мотивів. Зокрема, відповідач вважає відсутніми повноваження у представника позивача при підписанні позовної заяви без надання належним чином оформленого ордера для надання правничої допомоги, а також покликався на відсутність у справі доказів отримання новим кредитором права вимоги та доказів сплати новим кредитором грошових коштів первісному кредитору. Крім того, відповідач заперечує факт укладення ним із позивачем спірного Кредитного договору №1102503 від 05.11.2023 року, оскільки позивачем не надано доказів того, що наявна в матеріалах справи паперова роздруківка спірного кредитного договору створена у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що такий правочин підписаний електронним підписом сторін. При цьому, відповідач ОСОБА_1 наполягає на тому, що він не укладав спірного кредитного договору, роздруківку якого долучив представник позивача до позовної заяви, а також ним не узгоджено кабальних умов кредитування. Оскільки позивачем не надано оригінал Кредитного договору №1102503 від 05.11.2023, а відповідачем його поставлено під сумнів, а тому просив на підставі ч. 5 ст. 100 ЦПК України витребувати у позивача оригінал електронного доказу. Крім того, відповідач вважає безпідставними нарахування йому процентів у сумі 1260 грн. через перевищення денної процентної ставки в розмірі 1%, що суперечить статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», введеної в дію із 24 грудня 2023 року. Крім того, відповідач заперечує і сам факт отримання ним кредитних коштів у позивача, оскільки розрахунок заборгованості є одностороннім розрахунком позивача та не є документом первинного фінансового обліку, а також не є такою інформаційна довідка (повідомлення), а належних і допустимих доказів перерахування кредиту, користування ним, укладення договору та інсування боргу позивачем не надано. Тобто, відповідач покликався на відсутність в матеріалах справи первинних документів, що підтверджують наявність заборгованості та її розміру згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та належність йому карткового рахунку, на який перераховані кошти, а тому просив у задоволенні позовних вимог до нього відмовити повністю. Крім того, відповідач ОСОБА_1 просив на підставі ч. 5 ст. 100 ЦПК України витребувати у позивача оригінал електронного доказу, зокрема: Кредитного договору №1102503 від 05.11.2023 року (з усіма доповненнями та додатками до нього, а також сертифікат ЕЦП/КЕП, що підтверджує підписання договору обома сторонами), а в разі ненадання оригіналів витребуваних документів, просив визнати недопустимими в якості доказів надані позивачем паперові копії електронних документів на підтвердження факту надання кредиту відповідачу. Також відповідач ОСОБА_1 заперечує проти стягнення із нього на користь позивача витрат на правничу допомогу та просив у їх стягненні відмовити повністю, оскільки вважає її явно завищеною, шаблонністю справи, неспівмірністю заявлених витрат затраченим часом для надання таких послуг тощо.

Позивач ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» через представника - адвоката Усенка М.І. направив до суду відповідь на відзив від 22.12.2025 року (вх. №8750 від 22.12.2025), де представник позивача, фактично спростовуючи доводи відзиву на позовну заяву, звертає увагу на те, що на підтвердження повноважень представника позивача до позовної заяви було долучено засвідчені копії Договору про надання правової (правничої) допомоги №0107 від 01.07.2025 року, акту наданих послуг правової (правничої) допомоги за Договором про надання правової (правничої) допомоги №0107 від 01.07.2025 року, детального опису наданих послуг за Договором про надання правової (правничої) допомоги №0107 від 01.07.2025 року, а також ордер про надання правничої (правової) допомоги. Щодо доказів отримання новим кредитором прав вимоги представник позивача покликається на те, що на підтвердження передачі права вимоги до позовної заяви було долучено Договір факторингу №21062024, де зазначено усі права та обов`язки сторін, наявні усі підписи та печатки. Крім того, долучено також Витяг з Реєстру боржників до Договору факторингу №21062024 від 21.06.2024, який містить підписи уповноважених представників сторін та відбитки печаток, а також до матеріалів справи долучено платіжну інструкцію, яка підтверджує здійснення оплати за відступлення права вимоги відповідно до умов договору факторингу. Щодо погодження між сторонами умов Кредитного договору №1102503 від 05.11.2023 року зазначив, що згаданий кредитний договір підписаний відповідача із ТОВ «Селфі Кредит», зокрема, такий було підписано електронним підписом із одноразовим ідентифікатором «X259», а тому матеріали справи свідчать про те, що оспорюваний договір укладений в електронній формі (час та дату підпису: 05.11.2023 року о 21:16:14 год. ОСОБА_1 ), що відповідає вимогам законодавства України та свідчить про волевиявлення боржника на укладення договору саме в тій редакції, текст якої був доступний боржнику на момент підписання. Натомість, відповідачем не подано жодного примірника кредитного договору в іншій редакції, не зазначено, у чому саме полягають відмінності умов такого договору, а також не надано жодних доказів, які б підтверджували підписання відповідачем іншого тексту договору. За таких обставин доводи відповідача зводяться до заперечень, які не підкріплені жодними доказами та не спростовують поданих позивачем доказів укладення кредитного договору. Щодо максимального розміру денної відсоткової ставки представник позивача покликався на ст. 627 ЦК України (сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору), а відповідач добровільно погодився на умови, викладені в кредитному договорі, у тому числі щодо процентної ставки 2,2% на день, а тому вважає, що зазначені відповідачем обставини не свідчать про недійсність чи несправедливість умов договору, який був укладений добровільно, відповідач не довів ознак примусу, обману, істотної нерівності або порушення законодавства, а тому вважає відсутніми підстави для зменшення процентної ставки чи визнання її несправедливою. Щодо надання первинних бухгалтерських документів представник позивача покликався на те, що ні позивач, ні первісний кредитор ТОВ «Селфі Кредит» не є банківськими установами та не в змозі надавати саме такі документи, однак як вбачається із змісту Кредитного договору, в ньому зазначено номер платіжної картки відповідача за №035922, куди були перераховані кредитні кошти відповідачу, на підтвердження чого до суду надано лист ТОВ «ПЕЙТЕК» про перерахування коштів позичальнику. Крім того, на спростування вказаних доводів відзиву, представник позивача звертає увагу суду, оскільки у позивача відсутні інші докази, які б підтверджували перерахування коштів на рахунок відповідача, позивач звернувся до суду із клопотанням про витребування доказів, яке відповідною ухвалою суду було задоволено. Також до позовної заяви було долучено розрахунок заборгованості, який є письмовим документом, що підтверджує суму боргу. Щодо заперечень проти відзиву в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн, представник позивача вважає таку суму обґрунтованою, що відповідає середнім ринковим розцінкам на аналогічні послуги в Україні та узгоджується з положеннями чинного законодавства і судової практики. Відтак, представник позивача просить прийняти відповідь на відзив до матеріалів справи, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути із відповідача судові витрати.

Заперечення щодо відповіді на відзив у порядку, передбаченому ст. 180 ЦПК України, від відповідача ОСОБА_1 до суду не надходило.

Ухвалою суду від 21.01.2026 року постановлено витребувати у ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» - оригінал електронного доказу, зокрема: Договору про надання споживчого кредиту №1102503 від 05.11.2023 року із додатками до нього, що надійшли до суду разом із заявою представника ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» - адвоката Усенка М.І. від 05.02.2026 року (вх. №890/26 від 06.02.2026) із доданими до нього витребуваними матеріалами, зокрема: оригінал Договору про надання споживчого кредиту №1102503 від 05.11.2023 року, оригінал Додатку №1 до цього Договору від 05.11.2023 року, оригінал Паспорту споживчого кредиту, оригінал Інформаційного повідомлення від споживача фінансових послуг, оригінал Довідки про ідентифікацію, що містяться на компакт-диску CD-R (всього 14 сторінок).

Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, виходячи із таких мотивів.

Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 05 листопада 2023 року між первісним кредитором ТОВ «Селфі Кредит» та відповідачем ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» №1102503, згідно якого відповідач отримав у позивача грошові кошти в розмірі 3000,00 грн., строком на 360 днів, зі сплатою відсотків за користування цим кредитом у розмірі 2,2% на день, що їх зобов`язався повернути та сплатити відсотки.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» вищевказаний договір укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором (абзац другий ч. 1 ст. 12 цього Закону).

Разом із тим, як убачається із матеріалів справи, що 05 листопада 2023 року відповідач ОСОБА_1 уклав із ТОВ «Селфі Кредит» вищевказаний кредитний договір шляхом підписання електронного документа, наклавши на них одноразовий ідентифікатор «Х259», шляхом підтвердження відповідачем 05.11.2023 року о 21:16:14 год. за допомогою СМС через власний номер телефону НОМЕР_3 , зокрема, для підписання Договору про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» №1102503 від 05.11.2023, а також відповідачем ОСОБА_1 таким же чином підписано Додаток №1 до цього Договору від 05.11.2023 року (щодо графіку платежів), Паспорт споживчого кредиту, Інформаційне повідомлення від споживача фінансових послуг,

Разом із тим, на виконання ухвали суду від 21.01.2026 року про витребування у ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» оригіналу електронного доказу, зокрема: Договору про надання споживчого кредиту №1102503 від 05.11.2023 року із додатками до нього, що надійшли до суду разом із заявою представника ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» - адвоката Усенка М.І. від 05.02.2026 року (вх. №890/26 від 06.02.2026) із доданими до нього витребуваними матеріалами, зокрема: оригінал Договору про надання споживчого кредиту №1102503 від 05.11.2023 року, оригінал Додатку №1 до цього Договору від 05.11.2023 року, оригінал Паспорту споживчого кредиту, оригінал Інформаційного повідомлення від споживача фінансових послуг, оригінал Довідки про ідентифікацію, що містяться на компакт-диску CD-R (всього 14 сторінок).

При дослідженні судом оригіналу отриманого електронного доказу Договору про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» №1102503 від 05.11.2023 року із додатками до нього вбачається те, що такі відповідають наявній у матеріалах справи паперовій роздруківці спірного кредитного договору, копії наявні у матеріалах справи, що спростовує відповідні заперечення відзиву на позовну заяву в цій частині.

Крім того, суд вважає безпідставними заперечення відповідача у відзиві на позовну заяву щодо неукладення ним спірного Кредитного договору (Договір про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort») за №1102503 від 05.11.2023 року, який ним дійсно підписаний 05 листопада 2023 року о 21:16 год., підтвердженого відповідачем за допомогою СМС через власний номер телефону НОМЕР_3 , що підтверджується електронним Кредитним договором №1102503 від 05.11.2023 року та додатково долученими представником позивача доказами, а саме: Довідкою про ідентифікацію ТОВ «Селфі Кредит», що безспірно свідчать про укладення відповідачем такого кредитного договору із первісним кредитором ТОВ «Селфі Кредит» в електронній формі, та спростовують відповідні заперечення відповідача у цій частині в поданому ним до суду відзиві на позовні заяву.

Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» вищевказаний договір укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором (абзац другий ч. 1 ст. 12 цього Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України).

Нормою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у статті 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним у статті 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (ч. 12 ст. 11 цього Закону).

Відповідно до абзацу другого частини другої статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст. 205, ст. 207 ЦК України).

Згідно правового висновку Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09 вересня 2020 року в справі №732/670/19, Суд виснував про безпідставність доводів позичальника, який покликався на те, що він не підписував кредитний договір у електронній формі та не погоджував його істотні умови, а також про відсутність правових підстав для визнання недійсним вказаного кредитного договору, підписаного позивачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що передбачено положеннями Закону України «Про електронну комерцію», а за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. При цьому, Судом констатовано, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору, як комбінація цифр і/або букв, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Тотожні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 березня 2020 року в справі №404/502/18, де Суд, відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору в електронній формі, виснував, що без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Також у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі №127/33824/19 констатовано, що при оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Відтак, суди встановили, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому, особа через особистий кабінет на вебсайті відповідача подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту шляхом натискання кнопки «погоджуюсь», після чого ТОВ «Гоуфінгоу» надіслало позивачу за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який позивач і використала для підтвердження підписання кредитного договору.

Подібні правові висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року в справі №524/5556/19 та від 10 червня 2021 року в справі №234/7159/20 (суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині).

Крім того, згідно правового висновку Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 04 грудня 2023 року в справі №212/10457/21, Суд, встановивши, що оспорювані позивачем відповідні кредитні договори укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договори укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка позивачу не належить, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідних договорів недійсними.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року в справі №757/40395/20, від 20 червня 2022 року в справі №757/40396/20 та інших, які обґрунтовано враховано судом апеляційної інстанції при вирішенні спору. У справі, яка переглядається Верховним Судом, позивачем не доведено порушення його прав при укладенні відповідних договорів, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), як і не надано належних доказів укладення договорів від його імені іншою особою за відсутності його волевиявлення, перерахування кредитних коштів не на його рахунок.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Згідно частини першої статті 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи (ч. 13 ст. 11 цього Закону).

Згідно абзацу другого частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частинами другою і третьої статті 100 ЦПК України передбачено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній корпії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис, а також у паперових копіях електронного доказу, що не вважається письмовим доказом.

Згідно частини шостої статті 11 цього Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відтак, ураховуючи встановлене, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_1 ознайомився і погодився із умовами електронного Кредитного договору №1102503 від 05.11.2023 року (електронний Договір про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» №1102503 від 05.11.2023 року із додатками до нього: оригінал Договору про надання споживчого кредиту №1102503 від 05.11.2023 року, оригінал Додатку №1 до цього Договору від 05.11.2023 року, оригінал Паспорту споживчого кредиту, оригінал Інформаційного повідомлення від споживача фінансових послуг, оригінал Довідки про ідентифікацію, що містяться на компакт-диску CD-R (всього 14 сторінок), які відповідач ОСОБА_1 підписав 05 листопада 2023 року о о 21:16 годині за допомогою електронного одноразового ідентифікатора «Х259», підтвердженого відповідачем за допомогою СМС через власний номер телефону НОМЕР_3 .

Отже, із урахуванням наведеного та усталеної релевантної судової практики Верховного Суду в цій категорії справ, суд вважає доведеним факт укладення між відповідачем ОСОБА_1 і первісним кредитором ТОВ «Селфі Кредит» кредитного договору за вищевказаних обставин, що об`єктивно спростовує доводи відповідача на заперечення ним факту укладення спірного кредитного договору з позивачем. Оскільки Верховний Суд виснує, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи відзиву на позовну заяву в цій частині.

Крім того, як убачається із матеріалів справи, що первісний кредитор ТОВ «Селфі Кредит» виконало взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором №1102503 від 05.11.2023 року в повному обсязі, надавши відповідачу кредит, відповідно до умов укладеного Кредитного договору, шляхом видачі ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 3000,00 грн. шляхом їх зарахування на карту відповідача НОМЕР_1 через АТ «ПУМБ» (PayTech), що підтверджується долученою до позовної заяви довідкою ТОВ «Пейтек» №99 від 30.09.2025.

Більше того, наведені обставини щодо надання відповідачу ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 3000,00 грн. від 05.11.2023 року шляхом їх зарахування на банківську картку відповідача НОМЕР_1 , емітовану на ім`я ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), що підтверджується банківською випискою із платіжними інструкціями АТ «А-БАНК» від 05.11.2023 року, що надійшли до суду разом із листом АТ «А-БАНК» (вх. №ЕП-1867/25 від 04.12.2025), що спростовує відповідні заперечення відзиву на позовну заяву про відсутність належних доказів отримання відповідачем грошових коштів (3000,00 грн).

Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 4.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, меморіальні документи застосовуються банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку. До меморіальних документів (паперових або електронних), що використовуються для безготівкових розрахунків, належать такі розрахункові документи: меморіальні ордери; платіжні доручення; платіжні вимоги-доручення; платіжні вимоги; розрахункові чеки; інші документи (інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку). Також згідно пункту 5.6 цього Положення виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2021 року в справі №554/4300/16-ц, де Суд констатував, що на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів суд установив, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надав відповідачу кредит в обумовленій сумі, що підтверджується випискою із особового рахунку відповідача, а тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог до позичальника про стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсотків.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 17.12.2020 року в справі №278/2177/15-ц, зокрема, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. Така ж правова позиція викладена і в постанові КЦС ВС від 31.05.2022 року в справі №194/329/15-ц, де Суд також виснував, що відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75. Таким чином, виписка із особового рахунку може бути належним доказом заборгованості відповідача за кредитом, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами.

Отже, вищенаведена банківська виписка із платіжними інструкціями АТ «А-БАНК» від 05.11.2023 року, що надійшли до суду разом із листом АТ «А-БАНК» (вх. №ЕП-1867/25 від 04.12.2025) та міститься у матеріалах справи, доводять факт перерахування відповідачу ОСОБА_1 грошових коштів (тіла кредиту в сумі 3000,00 грн. 05.11.2023), що в свою чергу спростовує доводи відзиву на позовну заяву про відсутність первинних документів, що підтверджують наявність заборгованості та її розміру згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які в матеріалах справи відсутні.

В силу приписів статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

За змістом статей 525, 611, 612, 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).

Згідно частини першої статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України).

Як убачається із матеріалів справи, що 21 червня 2024 року первісний кредитор ТОВ «Селфі Кредит» за Договором факторингу №21062024 відступив право грошової вимоги до відповідача за цим Кредитним договором №1102503 від 05.11.2023 року на користь позивача ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», а відтак позивач набув статусу нового кредитора відповідача ОСОБА_1 за вищевказаним кредитом, що підтверджується Витягом із Реєстру боржників до Договору факторингу №21062024 від 21.06.2024 року, де боржник ОСОБА_1 значиться під №5276 із його анкетними даними на загальну суму в розмірі 18114,00 грн., а також Актом приймання-передачі Реєстру боржників від 21.06.2024 року до цього Договору факторингу.

Разом із тим, як слідує із наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості за Договором №1102503 від 05.11.2023 про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 21.06.2024, що заборгованість позичальника ОСОБА_1 по вказаному кредитному договору становить загальну суму в розмірі 18114,00 грн., що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 3000 грн. та нарахованими відсотками на кредит у розмірі 15114 грн.

При цьому, суд вважає помилковими доводи відповідача ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву про відсутність належних доказів переходу до позивача права вимоги від первісного кредитора та відсутність у справі доказів сплати новим кредитором грошових коштів первісному кредитору, оскільки такі доводи спростовані вищевказаним договором факторингу та актом прийому-передачі Реєстру боржників за цим договором і витягом з Реєстру прав вимог від 21.06.2024, а також долученою до позовної заяви Платіжної інструкції №3392 від 21.06.2024, якою підтверджується оплата позивачем ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за Договором факторингу №21062024 від 21.06.2024, як новим кредитором у зобов`язаннях відповідача ОСОБА_1 , на користь первісного кредитора ТОВ «Селфі Кредит» плати за таке відступлення права вимоги у розмірі 2 479 762,78 грн., що об`єктивно спростовує відповідні доводи відзиву на позовну заяву в цій частині.

Більше того, згідно статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, а якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків, зокрема, у цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (ч. 2 ст. 516 ЦК України). При цьому, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України). Тобто, за змістом цього положення несприятливі умови для нового кредитора пов`язуються із виконанням боржником обов`язку первісному кредитору, а не у звільненні останнього від такого обов`язку в цілому. Однак, відповідач ОСОБА_1 не надав до суду доказів належного виконання ним свого обов`язку перед первісним кредитором ТОВ «Селфі Кредит» та його правонаступником ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (позивач у справі).

Крім того, суд вважає помилковим покликання відповідача ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву про безпідставність нарахування йому процентів у сумі 1260 грн. через перевищення денної процентної ставки в розмірі 1%, що, на його думку, суперечить статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», введеної в дію із 24 грудня 2023 року.

Так, відповідно до частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%. Крім того, пунктом 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (який набрав чинності 24 грудня 2023 року), установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Разом із тим, вказане положення Закону прийнято 22 листопада 2023 року та набрало чинності 24 грудня 2023 року, а Кредитний договір №1102503 укладено 05 листопада 2023 року, тобто до внесення цих змін до Закону України «Про споживче кредитування».

Відтак, оскільки станом на час укладення спірного Договору про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» №1102503 (05.11.2023) ще не було чинним положення ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», яким обмежено максимальний розмір денної процентної ставки (24.12.2023), і на яке у відзиві покликався відповідач, а тому не може бути застосоване в даному випадку до спірних правовідносин.

Також суд вважає помилковими доводи відповідача щодо неправильності нарахованих відповідачем відсотків за користування кредитом та не вбачає правових підстав для зменшення нарахованих відсотків, оскільки позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення процентів за користування кредитом, які за своєю правовою природою є платою за користування кредитом, а не видом забезпечення виконання зобов`язання; спірний розмір процентів узгоджений відповідачем ОСОБА_1 , який положень Кредитного договору в частині розміру процентів за користування кредитом в судовому порядку не оспорював, враховуючи свободу договору та його обов`язковість для сторін, неможливість односторонньої відмови від договору, презумпцію правомірності правочину (п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 204, ст. 525, ч. 2 ст. 615, ст. 627, ст. 629 ЦК України), а також відсутність контррозрахунку відповідача щодо розміру його заборгованості перед позивачем.

Більше того, суд не вправі переглядати чи зменшувати нараховані відсотки за кредитним договором, оскільки позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення процентів за користування кредитом, які за своєю правовою природою є платою за користування кредитом, а не видом забезпечення виконання зобов`язання; спірний розмір процентів узгоджений із відповідачем ОСОБА_1 , який положень Кредитного договору в судовому порядку не оспорював, ураховуючи свободу договору та його обов`язковість для сторін, неможливість односторонньої відмови від договору, презумпцію правомірності правочину, а також відсутність контррозрахунку відповідача щодо розміру його заборгованості перед позивачем.

Крім того, суд вважає помилковими доводи відзиву на позовну заяву щодо відсутності повноважень у представника позивача при підписанні позовної заяви через ненадання, на думку відповідача, належним чином оформленого ордера для надання правничої допомоги, оскільки такі доводи безспірно спростовуються тим, що як убачається із поданої до суду позовної заяви ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» через «Електронний суду» від 16.10.2025, що така подана та підписана повноважним представником позивача - адвокатом Усенком М.І., який діяв на підставі Договору про надання правничої допомоги №0107 від 01.07.2025 року та Ордеру на надання правничої допомоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» серії ВС №1381377 від 02.07.2025, що відповідає положенням п. 2 ч. 4 ст. 62 ЦПК України, в силу якого повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів, зокрема: ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

В силу приписів статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Як слідує із наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості за Договором №1102503 від 05.11.2023 про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 21.06.2024, що заборгованість позичальника ОСОБА_1 по вказаному кредитному договору становить загальну суму в розмірі 18114,00 грн., що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 3000 грн. та нарахованими відсотками на кредит у розмірі 15114 грн., нарахованими за період із 05.11.2023 року по 21.06.2024 року.

Проте, відповідач ОСОБА_1 не надав до суду належних та допустимих доказів, які би спростовували вищевказаний розрахунок суми боргу, як і не надав доказів щодо належного виконання ним умов Кредитного договору, а відтак, суд, перевіривши зазначений розрахунок, вважає такий обгрунтованим. Ураховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ТОВ «Укр Кредит Фінанс» не повернуті, суд приходить до переконання про обгрунтованість позову.

Інші доводи відзиву на позовну заяву суд вважає формальними і такими, що не спростовують заявлених позовних вимог, оскільки не знайшли свого підтвердження та спростовуються дослідженими судом доказами.

Крім того, Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява №63566/00, § 23).

За відсутності будь-яких інших доказів у справі щодо розміру заборгованості відповідача перед позивачем та погашення ним такої заборгованості, суд вважає доведеним факт наявності заборгованості останнього перед позивачем на загальну суму в розмірі 18 114,00 грн., чого відповідач не спростував, що є заборгованістю за простроченим тілом кредиту та нарахованими відсотками на прострочений кредит, що підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.

Відтак, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Крім того, відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Представником позивача в позовній заяві заявлено вимоги про стягнення із відповідача витрат зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн., а також витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн.

Так, приписами частини першої статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при поданні цього позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн., а тому враховуючи повне задоволення цього позову, такий збір слід стягнути із відповідача на користь позивача.

Крім того, суд вважає, що до часткового задоволення підлягають заявлені представником позивача до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн., виходячи із таких мотивів.

Зокрема, частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року в справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як убачається із матеріалів справи, що 01 липня 2025 року між позивачем ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та Адвокатським об`єднанням «Апологет» укладено Договір про надання правничої допомоги №0107, Акт наданих послуг №859 від 08.10.2025 та Детальний опис наданих послуг до цього Акту, згідно якого АБ «Апологет» надало послуги позивачу щодо: усна консультауція (30 хв.); ознайомлення із матеріалпами кредитної справи (2 год.); погодження правової позиції клієнта у справі (30 хв.); складання позовної заяви (3 год. 30 хв.), подання позовної заяви до суду, що загалом складає (6 год. 30 хв.), вартістю 8000 грн.

Однак, суд констатує, що розмір витрат на правничу допомогу повинен бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт чи наданих послуг; витраченим адвокатом часом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони чи публічним інтересом до справи.

Натомість, аналізуючи розмір гонорару адвоката на дотримання вимог співмірності, суд, з урахуванням складності справи, ціни позову, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), враховуючи, що адвокатом фактично було надано правову допомогу шляхом складення позовної заяви та формуванням додатків до неї, а відтак заявлений до відшкодування представником позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8000 грн. є, на думку суду, неспівмірним зі складністю справи, а заявлений розмір витрат виглядає необґрунтованим та завищеним, оскільки справа належить до категорії нескладних справ, розгляд якої проводився в спрощеному провадженні без участі представника позивача, спір пов`язаний зі стягненням заборгованості за порушення грошового зобов`язання; матеріали справи не містять значної кількості документів для дослідження, на збирання яких адвокат витратив би значний час, а вирішення спірних правовідносин має сталу судову практику та релевантне законодавство.

Крім того, відповідно до Додаткової постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року в справі №201/14495/16-ц фактично констатовано право суду самостійно зменшувати розмір відшкодування витрат на правову допомогу. Зокрема, розподіляючи витрати особи на професійну правничу допомогу, Верховний Суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. При цьому, колегія суддів самостійно визначила їх розмір, що підлягає відшкодуванню, виходячи з критерію їх розумної необхідності. Зокрема, ураховуючи характер виконаної адвокатом роботи (аналіз касаційної скарги, складання та оформлення відзиву на касаційну скаргу, аналіз судової практики), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи (підготовка відзиву), критерію необхідності подання відзивів на касаційну скаргу та значимості таких дій у справі, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн, а на користь третьої особи - 1500 грн.

Відтак, аналізуючи вищенаведені фактичні обставини справи, релевантне законодавство та судову практику його застосування, із огляду на співмірність та розумність розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, а також заперечення відповідача щодо завищення розміру таких витрат, суд приходить до переконання про часткове стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

Ураховуючи викладене, та керуючись статтями ст.ст. 2, 4, 10, 12, 76-80, 81, 82, 89, 133, 137, 141, 178, 223, 247, 259, 260, 263, 264, 265, 268, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

позов задовольнити повністю.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість в сумі 18114,00 грн. (вісімнадцять тисяч сто чотирнадцять гривень 00 копійок) та судовий збір у розмірі 2422,40 грн. (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок).

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» понесені витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 (три тисячі гривень 00 копійок).

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи.

Позивачка: ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (79015, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, 1/28, ).

Представник позивача: адвокат Усенко Михайло Ігорович (79015, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, 1/28).

Відповідачка: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Суддя: І. Б. Кос