БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/128/26
Справа № 356/1195/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2026 Березанський міський суд Київської області у складі:

головуючої судді Дудар Т.В.,

за участю секретаря Харченко Ж.В.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Березанського міського суду Київської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

До Березанського міського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 березня 2019 р. між Товариством з обмеженою відповідальність «Манівео швидка фінансова допомога» (далі - первісний кредитор) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 229307533.

28 листопада 2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» (далі - попередній кредитор) укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 229307533.

03.01.2019 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №20190103, у відповідності до умов якого, ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрах прав вимоги.

Відповідно до Реєстру прав вимоги №7 від 26.12.2019 до Договору факторингу №20190103 від 03.01.2019, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 13150,00 грн., з яких: 5000 грн. - заборгованість по основному боргу (тіло кредиту); 8150 грн. - заборгованість по відсоткам.

Позивач зазначає, що на виконання п. 5.2.4 Договору факторингу, згідно вимог ст. ст. 512-514, 516 ЦК України, на адресу відповідача, зазначену в кредитному договорі, ТОВ «ФК «ЄАПБ» направлено повідомлення про відступлення права вимоги. Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язується вчасно повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в порядку, визначеному цим договором. Незважаючи на це відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати надай йому кредит в строки, передбачені кредитним договором.

Як вказано в позові, з моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 26.12.2019 позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.

Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» зв кредитним договором № 229307533 в розмірі 13150,00 грн., з яких: 5000 грн. - заборгованість по основному боргу (тіло кредиту); 8150 грн. - заборгованість по відсоткам.

Отже, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № 229307533 в розмірі 13150,00 грн., з яких: 5000 грн. - заборгованість по основному боргу (тіло кредиту); 8150 грн. - заборгованість по відсоткам. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» понесені судові витрати.

Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 23.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, клопотання представника позивача задоволено частково, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання.

Відповідачем ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» було подано відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що вимоги позивача, викладені в позовній заяві, не визнаються ним повністю з наступних причин (а.с. 62-63)

З матеріалів позовної заяви вбачається, що спірні правовідносини виникли у 2019 році. З моменту виникнення у кредитора права вимоги минуло більше трьох років, що перевищує загальний строк позовної давності, встановлений ст. 257 Цивільного кодексу України. Тому відповідач просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду з пропуском встановленого законом строку.

Також відповідач у відзиві вказує такі заперечення: позивач не довів факту укладення кредитного договору саме з відповідачем, що є обов`язковою умовою для виникнення зобов`язань; позивач не є первинним кредитором та не надав належних доказів переходу до нього права вимоги, а також доказів належного повідомлення відповідача про зміну кредитора; розрахунок заборгованості є необґрунтованим та не підтверджений первинними документами; строк позовної давності за заявленими вимогами сплив, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, на підставі викладеного, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у справі № 356/1195/25 за цивільним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - у повному обсязі.

05.01.2026 представником позивача Ясницькою Н.О. через систему «Електронний суд» було подано додаткові пояснення у справі, зареєстровано за вх. №35 від 06.01.2026 (а.с. 51-58). У вказаних поясненнях вона зазначила, зокрема, наступне.

Щодо укладення договорів вказала, що для укладання кожного з договорів необхідно здійснити певну послідовність дій, направлених на реальне укладення договору та отримання коштів, нездійснення чи не завершення дії унеможливлює укладення договору.

Сторони узгодили розмір кредиту, строки та умови користування коштами, у договорі передбачено умови та строки нарахування відсотків та відповідальність сторін за невиконання та неналежне виконання умов договору, що свідчить про ознайомлення позичальника зі всіма істотними умовами договору та про наявність волі відповідача для укладення кредитного договору в електронній формі на погоджених умовах, шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Отже, підписавши договір, позичальник посвідчив свою обізнаність та згоду з його умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, а саме отримання кредитних коштів позичальником, що і було здійснено сторонами. Відповідач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту до вільно обраної ним фінансової установи, отримавши від останньої всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору.

Також ОСОБА_2 зазначає, що законодавством України не передбачено, що користувач зобов`язаний ідентифікуватися у постачальника електронних комунікаційних послуг у порядку, встановленому правилами надання та отримання електронних комунікаційних послуг. В Україні відсутні обов`язкові вимоги щодо прив`язки номера телефону до паспортних даних особи яка його придбала, отже одна особа може володіти декількома сім-картами (номерами телефону) користуватися послугами зв`язку, та припинити дію номера в будь - який час.

Тому, ТОВ "ФК"ЄАПБ" повідомляє, що не володіє та не може володіти доказами отримання саме відповідачем одноразового ідентифікатора, який було надіслано на телефонний номер вказаний ним у договорах.

Представник позивача зауважує, що інформація про ідентифікацію, реєстрацію та про відправлення/надходження на номер мобільного телефону одноразового ідентифікатора для підписання кредитного договору та додатків до нього знаходиться безпосередньо у ІТС первісного кредитора, доступ до якої має первісний кредитор та апелянт, як власник особистого кабінету, в той час як ТОВ «ФК «ЄАПБ» не має доступу до такої інформації, адже передача даної інформація не передбачена договорами факторингу.

Тому, як зазначено у додаткових поясненнях, ТОВ "ФК"ЄАПБ" повідомляє, що не володіє та не може володіти доказами отримання саме відповідачем одноразового ідентифікатора, який було надіслано на телефонний номер вказаний ним у договорах.

ОСОБА_2 щодо перерахування кредитних коштів та розрахунку заборгованості зазначає, що відповідно до умов кредитного договору, кредитні кошти надаються клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом. Відповідач, як власник карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, може власноруч отримати виписки по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування/отримання кредитних коштів. Також, учасник справи мав право подати до суду власний розрахунок або, згідно ч. 1 ст. 106 ЦПК України, висновок експерта, складений на його замовлення. Тобто, якщо відповідач не згоден з розрахунками заборгованості, наданими позивачем чи ставить під сумнів правильність доданого до матеріалів справи розрахунку заборгованості, він мав право замовити спеціальну експертизу для отримання відповідного висновку з метою подальшої подачі його на розгляд суду, але скористалися даним правом.

В додаткових поясненнях підкреслено, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не володіє та не може володіти доказами належності картки (карток) позичальнику та первинними документами бухгалтерського обліку, що підтверджують факт перерахування коштів зі сторони первісних кредиторів відповідачу за укладеним договором відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність». Доступ до даних документів мають право отримати безпосередньо власник рахунку або суд.

Як вказано у поясненнях, наданих первісним кредитором розрахунок заборгованості жодним чином не суперечить розрахунку, який було додано до позовної заяви на підтвердження розміру заборгованості за договором, а лише його доповнює та деталізує. У розрахунках заборгованості наданих первісними кредиторами відображено порядок нарахування відсотків, який здійснено у відповідності до умов договору.

Що стосується строку позовної давності, то представник позивача зазначає, що згідно з законодавством в зв`язку з карантином, встановленим безперервно з 12.03.2020 по 03.06.2023 року та введенням воєнного стану із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року, який неодноразово було продовжено та який діє до тепер, строки позовної давності були продовжені на строк дії такого карантину та строку дії воєнного стану. Таким чином, строк позовної давності позивачем не було пропущено.

Отже, представник позивача Ясницька Н.О. у додаткових поясненнях просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відмовити відповідачу у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності до договору №229307533 від 25.03.2019.

08.01.2026 відповідачем ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» було подано заперечення (на відповідь на відзив), в якому він вказав, що ознайомившись з додатковими поясненнями позивача від 05.01.2026 року, вважає їх необґрунтованими та такими, що не спростовують доводів відповідача, з огляду на таке.

Щодо недоведеності факту укладення договору та ідентифікації відповідача, то позивач стверджує, що кредитний договір був укладений в електронній формі шляхом використання одноразового ідентифікатора (SMS-коду). Водночас у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що такий одноразовий ідентифікатор був надісланий саме на номер телефону, який належить відповідачу, а також що саме відповідач здійснив його введення в інформаційній системі позивача. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», моментом підписання електронного договору є використання електронного підпису, зокрема одноразового ідентифікатора. За відсутності доказів ідентифікації особи, яка ввела такий код, факт підписання договору відповідачем не може вважатися доведеним.

Відповідач підкреслює, що наявність роздрукованого тексту договору без підтвердження його волевиявлення не є належним доказом укладення договору.

Щодо відсутності належних доказів перерахування кредитних коштів ОСОБА_1 вказує, що позивач посилається на те, що перерахування коштів здійснювалося через небанківську платіжну систему, у зв`язку з чим не надано виписки з банківського рахунку. Разом з тим, відповідно до ст. 76-81 ЦПК України, обов`язок доказування покладається на сторону, яка заявляє вимогу. Надані позивачем інформаційні повідомлення платіжних систем не є первинними бухгалтерськими документами та не підтверджують факту зарахування коштів саме на рахунок відповідача. Відсутність меморіального ордера, платіжного доручення або виписки з рахунку із зазначенням отримувача, призначення платежу та реквізитів сторін свідчить про недоведеність факту отримання відповідачем кредитних коштів.

В запереченнях також зазначено щодо спливу строку позовної давності, а саме те, що Кредитний договір, на який посилається позивач, датований 25.03.2019 року. З огляду на характер зобов`язання та строк користування кредитом, позивач мав можливість звернутися до суду у межах загального строку позовної давності, встановленого ст. 257 Цивільного кодексу України. Посилання позивача на продовження строку позовної давності у зв`язку з карантином та воєнним станом є необґрунтованими, оскільки відповідні положення законодавства поширюються лише на строки, які не спливли на момент запровадження таких режимів. Будь-яких дій, що могли б свідчити про переривання строку позовної давності (визнання боргу, здійснення платежів, укладення додаткових угод), відповідач не вчиняв, а позивач відповідних доказів суду не надав.

Отже, в даних запереченнях відповідач просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову повністю.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, до суду не направив свого представника (а.с. 50; 72).

В прохальній частині позовної заяви та в додаткових поясненнях у справі представник ТОВ "ФК "ЄАПБ" просила судові засідання проводити за відсутності представника позивача.

Суд створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, а також надав сторонам строк для подачі відзиву, відповіді на відзив, заперечень.

Кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з матеріалами справи, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_1 скористався своїм правом, наданим ст. 178 ЦПК України, та подав відзив.

Під час судового розгляду відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову з мотивів, викладених ним у відзиві на позовну заяву та у запереченнях (на відповідь на відзив).

Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Підстав, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, для відкладення судом розгляду справи, суд не вбачає.

Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 5ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

В силу приписів ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК Україн суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право особи на захист цивільних прав та інтересів. Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Щодо застосування строків давності як самостійної підстави для відмови у позові, суд виходить з наступного.

Цивільний кодексом України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 256, 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 263 ЦК України від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Як свідчать матеріали справи, датою звернення позивача із даною позовною заявою є 17.12.2025, а період нарахуванням останнім заборгованості становить з 26.12.2019 по 31.10.2025.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 натупного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX, перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину, у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд дійшов висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21.

Із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку (пункт 1 постанови № 211 з наступними змінами).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 2 квітня 2020 року).

Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України продовжуються на строк його дії.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду 06 вересня 2023 року у справі №910/18489/20, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі 947/8885/21.

На час звернення до суду (17.12.2025) у ЦК України діяв п. 19 Прикінцевих та перехідних положень, відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду за захистом свого права в межах строку позовної давності, визначеної чинним на час звернення законодавством, а тому застосовуання наслідків пропуску строку позовної давної до спірних правовідносин неможливе.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або такуж кількість речей того ж роду та такоїж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч. 1ст. 1049ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

В силу приписів ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За правилом частини першої ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Як закріплено у ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів врегульовані Законом України «Про електронну комерцію».

Так, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. (ч. 3, 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа, що закріплено в ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму (Постанова першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 561/77/19).

Судом встановлено, що матеріали справи містять копію договору № 229307533 від 25.03.2019, сторонами якого зазначено: Товариством з обмеженою відповідальність «Манівео швидка фінансова допомога» та позичальник ОСОБА_3 (а.с. 5-6). Згідно п. 1.1 даного договору Товариство зобов`язується надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму 5000 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п. 1.4. цього Договору.

Відповідно до п. 4.1 договору №229307533 від 25.03.2019, невід`ємною частиною цього договору є «Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».

Судом також досліджено: графік розрахунків (а.с. 6); додаткову угоду до Договору №229307533 від 25.03.2019 (а.с. 7).

На підтвердження наявності у відповідача заборгованості за договором №229307533 від 25.03.2019, позивачем надано розрахунок заборгованості за період з 26.12.2019 по 31.10.2025, згідно з яким, станом на 31.10.2025 заборгованість за кредитним договором №229307533 від 25.03.2019 не погашена, залишок заборгованості складає 13150,00 грн. (а.с. 12).

Дослідивши вказані документи суд зазначає, що позивачем не долучено належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем було укладено договір №229307533 від 25.03.2019 з первісним кредитором - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», з огляду на наступне.

Умови договору передбачають, що невід`ємною частиною договору №229307533 від 25.03.2019 є Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», проте позивач не надав даних Правил суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до п.п. 6, 11 п. 425 Додатку № 2 рішення Ради національної безпеки і оборони України від 28.04.2017 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» на ТОВ «Мейл.РУ Україна» м. Київ, вул. Велика Житомирська, буд. 20, були накладені санкції, зокрема обмеження або припинення надання телекомунікаційних послуг і використання телекомунікаційних мереж загального користування; заборона Інтернет-провайдерам надання послуг з доступу користувачам мережі Інтернет до ресурсів сервісів «Mail.ru» (www.mail.ru) та соціально-орієнтованих ресурсів «Вконтакте» (www.vk.com) та «Одноклассники» (www.ok.ru) строком на три роки.

Зазначений Додаток № 2 до рішення РНБО України є у відкритому доступі, а відтак інформація, яка у ньому викладена? є загальновідомою та не потребує доказування.

У розділі 5 договору № 229307533 від 25.03.2019 "Реквізити сторін" у графі "Позичальник" зазначено, зокрема поштову адресу відповідача (Україна, 07540, Київська область, м. Березань, вул. Шевченків шлях, б. 150, кв. 67) та адресу електроннї поштової скриньки (ІНФОРМАЦІЯ_2).

Враховуючи вищевикладене, первісний кредитор не міг направити на електронну поштову скриньку відповідача, яка зазначена у договорі № 229307533 від 25.03.2019, одноразовий ідентифікатор для підписання вказаного договору. Доказів направлення іншим способом одноразового електронно-цифрового підпису для підписання договору (на поштову адресу або ж за допомогою смс-повідомлення) суду надано не було.

Позивачем, на підтвердження своїх позовних вимог, а саме на укладення відповідачем та первісним кредитором кредитного договору, надано суду лише копію договору №229307533 від 25.03.2019, графік розрахунків та Додаткову угоду до Договору №229307533 від 25.03.2019, які не містять інформації щодо підтвердження підписання відповідачем вказаних документів, зазначено лише особисті дані відповідача. Таким чином, матеріали справи не містять документів, які б підтверджували волевиявлення відповідача на надання згоди на укладення вказаного вище договору.

Разом з тим, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів перерахування первісним кредитором коштів на рахунок відповідача. Зокрема, не надано виписки з особового рахунку, копії квитанції, меморіального ордеру тощо, в яких би зазначалося про перерахування саме ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на картковий рахунок відповідача 5000 грн.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В ухвалі про відкриття провадження у справі, серед іншого, було роз`яснено позивачу та відповідачу порядок та строки подачі доказів.

Частиною першою статті 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Суд звертає увагу на те, що позивач не звертався до суду із клопотаннями про витребування доказів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст. 12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Отже, матеріалами справи не підтверджується факт існування у відповідача ОСОБА_1 перед позивачем заборгованості за кредитним договором № 229307533 від 25.03.2019.

Кредитний договір, як і договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Матеріали справи не містять доказів передання грошових коштів у передбачений кредитним договором № 229307533 від 25.03.2019 спосіб відповідачу.

При цьому, суд бере до уваги, що до позовної заяви, на виконання припису ч. 4 ст. 177 ЦПК України, представником позивача додано копію платіжної інструкції про сплату судового збору за подання цієї позовної заяви, яка містить усі необхідні реквізити бухгалтерського документу, у тому числі відомості про призначення платежу: «101 Судовий збір, за позовом ТОВ «ФК «ЄАПБ», Березанський міський суд Київської області до ОСОБА_1 №82792», підпис та відмітку надавача платіжних послуг (а.с. 4).

З викладеного суд робить висновок, що представник позивача обізнаний, що документом, яким доводиться відповідна сплата коштів є платіжна інструкція, яка заповнена у визначеному законом порядку та її виконання підтверджено надавачем платіжних послуг.

Отже, суд вважає, що в матеріалах справи відсутні належні докази укладення кредитного договору, належні первинні розрахункові документи, що позбавляє можливості перевірити факт звернення відповідача за отриманням кредитних коштів, а також факт перерахування чи отримання позичальником коштів у кредит, перевірити розмір спірної заборгованості, порядок її нарахування, а також підстави та порядок нарахування відсотків за користування кредитом.

Щодо підтвердження позивачем наявності у нього права вимоги до відповідача за договором № 229307533 від 25.03.2019, суд виходить з такого.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18.

Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17 (провадження № 61-12551св20).

Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20).

З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.

Таким чином, згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.

У розрізі викладеного, ураховуючи сталу практику Верховного Суду, яка регулює правовідносини із відступлення права вимоги вбачається, що саме на первісного кредитора покладено обов`язок представити новому кредитору всі документі, які слугували підставою виникнення боргового зобов`язання у боржника, оскільки правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Отже, суд дійшов висновку про те, що відступлення права вимоги може здійснюватися лише відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Судом встановлено, що 28.11.2018 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено договір факторингу № 28/1118-01. Відповідно до п. 2.1 зазначеного договору Клієнт зобов`язується відступити Фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах Договору (а.с. 8).

03.01.2019 між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу № 20190103, відповідно до п. 2.1 якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах Договору (а.с. 9-10).

Аналізуючи зміст договору факторингу, укладеного 28.11.2018 між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон Плюс", та договору факторингу, укладеного 03.01.2019 між ТОВ "Таліон Плюс" та ТОВ "ФК "ЄАПБ" в розрізі чинного законодавтсва та судової практики, яка склалась у подібних правовідносинах, суд приходить до висновку, що в Реєстрах прав вимоги, в яких зазначається перелік прав вимог до Боржників, що відступається за цим договором, могли відображатися лише ті зобов`язання, які існували або могли виникнути на момент укладення вказаного договору факторингу.

Отже, за договором факторингу, укладеного 28.11.2018 між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон Плюс", та договором факторингу, укладеного 03.01.2019 між ТОВ "Таліон Плюс" та ТОВ "ФК "ЄАПБ" не могло бути передано право вимоги за договором № , укладеним 25.03.2019 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 .

Відтак, права вимоги у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ОСОБА_1 не існували на момент укладення вказаних вище договорів факторингу (28.11.2018 і 03.01.2019). Тому сторони не могли передбачити, що 25.03.2019 буде укладено договір № .

Отже, суд дійшов висновку, що позивач не надав суду доказів переходу до нього прав вимоги за договором № від 25.03.2019.

Окремо суд підкреслює те, що позивачем було надано лише частини копій договорів факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 та №20190103 від 03.01.2019, що в розумінні ч. 2 ст. 95 ЦПК України не є ні оригіналами, ні належним чином засвідченими копіями, ні витягами з нього, що, у свою чергу, не узгоджується з вимогами допустимості, достовірності та достатності доказів.

Таким чином, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, і питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Позивач при пред`явленні позову до суду сплатив судовий збір в сумі 3028,00 гривень (а.с. 4).

Отже, з огляду на відмову у задоволенні позову судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст. 15-16, 203, 205, 207, 509-510, 526, 611, 627, 1048-1049, 1050, 1054 ЦК України, ст. 4, 5, 12-13, 76-81, 141, 258-259, 268, 280, 354-356 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», місцезнаходження: вул. Симона Петлюри, 30, м. Київ, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Суддя Т. В. Дудар