ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1462/25 Номер провадження 22-ц/814/376/26Головуючий у 1-й інстанції Сініцин Е. М. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дряниця Ю.В., Дорош А.І.

за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Полтавської обласної прокуратури на рішення Шевченківського районного суду м.Полтави від 11 червня 2025 року (час ухвалення судового рішення з 17:07:27 до 17:15:38; дата виготовлення повного текста судового рішення 16 червня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури, Головного управління національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким стягнути з Держави Україна на її користь 8 640 000,00 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що з березня 2010 року почалося кримінальне переслідування позивачки. Вироком Октябрського районного суду м.Полтави від 04 вересня 2019 року позивачку виправдано за пред?явленими обвинуваченнями, остаточно вирок суду набрав законної сили 24 листопада 2024 року.

За роки досудового розслідування було проведено безліч слідчих дій: виїмок, обшуків, допитів підлеглих позивачки, її сусідів, членів її родини та працівників підприємства позивачки, обшуки проводилися за її місцем проживання, місцем роботи, місцем проживання членів сім`ї, зокрема родини доньки з однорічним онуком; позивачка перебувала під масованим психологічним тиском з боку прокуратури та органів МВС; було організовано прослуховування телефонів більш ніж 20 осіб з близького оточення позивачки, встановлене цілодобове стеження, метою якого було спонукання її до незаконних перемовин з іншою особою та виплати цій особі грошових коштів.

Орган досудового розслідування за погодженням прокуратури за результатами проведених масованих слідчих дій висунули необґрунтовані та непідкріплені належними доказами обвинувачення про ніби-то вчинення позивачкою низки злочинів, у тому числі особливо тяжких.

Під час судового розгляду справи проведено близько 50 судових засідань. Перед кожним засіданням вона не могла працювати, приділяти увагу родині. Постійна загроза втрати волі не залишала її 9 років, вона ходила та їздила по вулиці з «тривожною» сумкою. Відповідачі обвинувачували її в тяжких злочинах і прокурори в судах кожен раз вимагали призначити 10 років позбавлення волі за те, що вона в судовому порядку захистила свої цивільні права.

Внаслідок незаконного кримінального переслідування їй спричинено непоправні моральні втрати, нестерпні душевні страждання, які, зокрема виразилися у руйнуванні життєвих планів та соціальних зв`язків, тривалому психологічному відриву від сім`ї, негативному впливу на честь, гідність та ділову репутацію серед друзів, знайомих, родичів та колег по роботі, не тільки її, а й її доньок.

Внаслідок неправомірних дій органів МВС та Прокуратури вона була змушена всі ці роки відчувати психологічний тиск, великі моральні страждання від намагань заплямити її репутацію чесного бізнесмена більш ніж з 30-ти річним бездоганним діловим стажем; моральні страждання викликані невизначеністю ситуації за результатом кримінального провадження та його фінансових наслідків, стурбованістю і тривогою через те, що ситуація неконтрольовано виходить з правового поля та має негативний вплив на членів її сім`ї та всього колективу. Велике психічне напруження, глибоке відчуття несправедливості, викликане тривалим незаконним і безпідставним обвинуваченням у тяжких злочинах завдало непоправної шкоди не тільки сім`ї, а й репутації, та її здоров`ю.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Полтави від 11 червня 2025 року позов задоволений частково.

Стягнуто з Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 8 640 000,00 грн (вісім мільйонів шістсот сорок тисяч гривень нуль копійок).

В позові ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України відмовлено.

Стягнуто з Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з оплатою експертизи у розмірі 50 889,60 гривень.

Судові витрати у вигляді судового збору віднесено за рахунок держави.

Полтавська обласна прокуратура в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким стягнути на користь позивачки у рахунок відшкодування моральної шкоди 164 800 грн за період незаконного перебування під слідством і судом.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції безпідставно стягнув із Полтавської обласної прокуратури витрати за проведення експертизи, оскільки у цій категорії спорів відповідачем є Держава, тому кошти мають стягуватися з державного бюджету України.

Не заперечуючи факт завдання позивачці моральної шкоди внаслідок незаконного перебування під слідством і судом, прокурор стверджує, що визначена судом сума відшкодування не грунтується на встановлених обставинах і доказах, які подані у справу.

Зокрема, суд взяв до уваги висновок експертизи, в основу проведення якої покладена методика 14.1.75 методика психогологічного дослідження у справах щодо заподіяння моральних страждань осіб та відшкодування моральної шкоди, проте ця методика протирічить чинному закондавству України, оскільки використовує принцип презюмованої моральної шкоди і передбачає вирішення експертом питань, які відносяться до виключної компетенції суду. Отже, висновок експертизи №388 від 28 березня 2025 року не є допустимим доказом.

З посиланням на норми КПК України, у тому числі КПК України у редакції 1960 року, і на фактичні обставини, встановлені у справі, стверджується, що суд неправильно визначив строк перебування позивачки під слідством і судом.

Суд не врахував, що під час розслідування кримінальної справи відповідно до вимог КПК України у редакції 1960 року ОСОБА_1 не затримувалася за підозрою у вчиненні злочину, запобіжний захід відносно неї не обирався, постанова про притягнення її в якості обвинуваченої не виносилася; усі процесуальні та оперативно-розшукові дії проводилися відповідно до закону, який діяв на той час.

Уперше ОСОБА_1 повідомлено про підозру 03 червня 2015 року у вчиненні правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.1 ст.366 КК України, а 02 серпня 2015 року повідомлено про нову підозру за ч.4 ст.190, ч.1 ст.212, ч.1 ст.364-1, ч.1 ст.366 КК України, тобто початком кримінального переслідування слід вважати 03 червня 2015 року.

Остаточно кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 завершене ухвалою Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2024 року, тобто вирок Октябрського районного суду м.Полтави від 04 вересня 2019 року, набрав законної сили саме 01 березня 2024 року, тому строк перебування під слідством і судом мав бути визначений з 03 серпня 2015 року по 01 березня 2024 року - 103 місяці.

При цьому відповідно до абз 9 ст.7 ЗУ «Про державний бюджет на 2025 рік» як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду встановлена у розмірі прожиткового мінімуму, а саме 1 600 грн.

У відзиві Головне управління Національної поліції в Полтавській області просить задовольнити апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури.

З посиланням на ст.1174 ЦК України зазначається, що відповідачем у такій категорії справ є Держава, ГУНП в Полтавській області не порушувало прав та інтересів позивачки, тому не може бути відповідачем у цій справі.

Наголошується, що відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинно призводити до її збагачення.

У відзиві адвокат Делія В.М., представник ОСОБА_1 , посилаючись на необгрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Підкреслюється, що позивачка повною мірою обгрунтувала розмір моральної шкоди, завданої їй внаслідок незаконних дій органів досудового слідства.

Наданий у справу висновок експерта, хоча і не є єдиним доказом, однак має вагоме значення у доказуванні розміру шкоди. Доводи апеляційної скарги про недопустимість такого доказу є безпідставними, адже наказом Міністерства юстиції України №1722/5 від 30 липня 2010 року затверджений Перелік науково-технічної та довідкої літератури, що використовується для проведення психологічної експертизи, де у пункті 176-му зазначена Методика ОСОБА_2 , як рекомендована для проведення такого виду експертиз.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги стосовно розміру відшкодування моральної шкоди, звертається увага, що у двох із трьох кримінальних розглядів Верховним Судом кримінального провадження відносно ОСОБА_1 прокурори Офісу Генерального прокурора України відмовлялися підтримувати касаційні скарги Полтавської обласної прокуратури і погоджувалися із виправдовувальним вироком суду першої інстанції.

Стверджується, що прокурором помилково визначена кількість місяців кримінального переслідування ОСОБА_1 , оскільки остаточне рішення у межах кримінального провадження ухвалено Верховним Судом 21 листопада 2024 року, вперше кримінальне провадження відкрито у квітні 2010 року і було закрито у лютому 2012 року, тобто загальний період перебування під слідством і судом становить 147 місяців (23 місяці по першому кримінальному провадженню і 124 по другому).

Наголошується, що законом встановлений лише мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, і такий розмір не обов?язково залежить (вираховується) від мінімальної заробітної плати.

З посиланням на висновки, викладені у постанові ВС від 17 вересня 2025 року (справа № 461/6351/23) звертається увага, що у такій категорії справ слід виходити із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу і обов?язку відповідача спростувати таку презумпцію.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Октябрського районного суду міста Полтави № 2-2781/10 від 23 березня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 18.10.2010 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.01.2011 року, позов ПП «Кампус Плюс», засновником якого є ОСОБА_1 , задоволений частково визнано такою, що відповідає законодавству України, відмову ПП «Кампус Плюс» від нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 04.12.2008 за № 6602, №6608 та №6605, що укладені між ПП «Кампус Плюс» і ОСОБА_3

12 травня 2010 року відносно ОСОБА_1 порушена кримінальна справа, у межах якої проводилася низка оперативно-слідчих дій, а 29 травня 2010 року винесена постанова про закриття цієї кримінальної справи, яка скасована 09 червня 2010 року.

У межах кримінального провадження проводилися обшуки, в тому числі в ПП «Кампус Плюс» з виїмкою документації та комп`ютерів, за місцем проживання ОСОБА_1 , за місцем проживання її дочки, а також у інших юридичних та фізичних осіб, які, на думку правоохоронних органів, були пов`язані із ОСОБА_1 , накладаються арешти на майно, відбиралися зразки підпису, призначалися експертизи.

04 листопада 2011 року винесена постанова про закриття кримінальної справи.

18 березня 2014 року постанова про закриття кримінального провадження скасована, розпочалося кримінальне провадження №0000086, у межах якого вносилися клопотання про проведення обшуку, у задоволенні яких суд відмовив; прокурором змінена підслідність справи - доручено здійснення досудового розслідування іншому органу поза територіальними межами місця скоєння «злочину» та знаходження органу досудового розслідування; проведені обшуки, тимчасовий доступ до документів, призначено проведення низки експертиз, вручені доручення про проведення слідчих (розшукових) дій у порядку ст.40 КПК України, призначена позапланова документальна комплексна перевірка.

03 червня 2015 року ОСОБА_1 вручено повідомлення про підозру зі збільшенням об`єму обвинувачення. Внесено клопотання про арешт майна ОСОБА_1 , призначена експертиза, відбулося об`єднання матеріалів досудового розслідування.

03 серпня 2015 року відносно ОСОБА_1 складений обвинувальний акт.

Вироком Октябрського районного суду міста Полтави від 04 вересня 2019 року по справі №554/10204/15-к ОСОБА_1 визнано невинуватою та виправдано за недоведеністю складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.1 ст. 212, ч.1 ст.366 КК України.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2024 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 24 листопада 2024 року, вирок Октябрського районного суду міста Полтави від 04 вересня 2019 року залишений без змін.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався такими міркуваннями.

Кримінальне переслідування позивачки відбувалося з 12 травня 2010 року по 21.11.2024 року, оскільки, хоча вирок Октябрського районного суду м.Полтави від 04 вересня 2019 року по справі №554/10204/15-к і набув законної сили після його перегляду апеляційною інстанцією, однак вказане не надавало переконаності в тому, що касаційна інстанція його не скасує з будь-яких, навіть і незначних причин. Відповідно, саме постановою Верховного Суду від 21 листопада 2024 року був поставлений остаточний висновок по кримінальному провадженню №0000086.

Незаконність дій та рішень органів, які здійснювали оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури встановлена Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 04 вересня 2019 року по справі №554/10204/15-к та підтверджено апеляційною та касаційною інстанціями - постановою Верховного Суду від 21 листопада 2024 року.

Додатково чи окремо визнавати дії та рішення органів, які здійснювали оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури незаконними, є абсурдним й безпідставним.

Позивачкою доведено, що Полтавська обласна прокуратура порушила відносно неї кримінальну справу та здійснювала досудове розслідування незважаючи на те, що спір між ОСОБА_1 і особою, з якою у позивачки відбулося укладання нотаріальних договорів, є цивільно-правовим, що встановлено рішенням Октябрського районного суду міста Полтави №2-2781/10 від 23 березня 2010 року.

Заява про порушення кримінальної справи надійшла 31 березня 2010 року, що підтверджено Реєстром матеріалів досудового розслідування кримінального провадження №0000086, тобто вже після винесення судом рішення у цивільній справі.

Враховуючи, що ОСОБА_1 перебувала в стані морального напруження тривалий час з 12 травня 2010 року по 21 листопада 2024 року, а обставину поновлення кримінального переслідування з 18 березня 2014 року, після закриття кримінальної справи 04 листопада 2011 року, суд вважав такою, що лише підтверджує обґрунтованість морального напруження навіть під час, коли кримінальна справа була закрита, що збільшує обсяг моральної шкоди, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 була спричинена тривала, глибока моральна шкода і позивачка має право на її відшкодування.

Суд визнав, що наданий позивачкою висновок експерта Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл.проф. М.С. Бокаріуса № 388 від 28.03.2025 року є належним та допустимим доказом.

Визначений судом розмір компенсації у сумі 8 640 000,00 гривень не приводить до «безпідставного збагачення», а є вибаченням Держави Україна за незаконні дії працівників правоохоронних органів, встановленням справедливості, підтвердження, що Україна - правова держава.

Головне управління Національної поліції в Полтавській області не є належним відповідачем по справі, оскільки було утворено на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 і не є правонаступником Управління Міністерства Внутрішніх Справ, яке порушувало кримінальну справу та кримінальне провадження, тобто після того, як обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 складений 03.08.2015 року перебував на розгляді в суді. Відповідно, позовні вимоги ОСОБА_1 , пред`явлені до ГУНП в Полтавській області як до неналежного відповідача, тому задоволенню не підлягають.

Державна казначейська служба України є лише виконавцем рішення суду, вона не здійснювала жодних незаконних дій відносно позивачки, тому позовні вимоги, які пред`явлені до Державної казначейської служби України, пред`явлені до неналежного відповідача і задоволенню не підлягають.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Згідно ч.1 та 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно ч.4 та 5 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право кожного громадянина на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень

Відповідно до ст.1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Статтями 1-3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлено, що шкода, завдана громадянинові внаслідок його незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду.

Згідно ст.4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ч.3 ст.13 Закону при призначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом.

Висновки суду першої інстанції і доводи апеляційної скарги стосовно строку перебування ОСОБА_1 під слідством і судом.

У постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року (справа № 205/4113/21) викладений висновок про те, що «встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи.»

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, фактично відтворивши в описовій і мотивувальній частині свого рішення обставини і доводи позовної заяви, визначив строк перебування ОСОБА_1 під слідством і судом з 12 травня 2010 року по 21 листопада 2024 року.

Такий висновок не є обгрунтованим з огляду на таке.

Долучені до справи судові рішення у кримінальному провадженні № 554/10204/15-к не містять висновків щодо початку кримінального провадження відносно ОСОБА_1 .

Як слідує зі змісту судових рішень у кримінальному провадженні № 554/10204/15-к виправдовувальний вирок Октябрського районного суду м.Полтави від 04 вересня 2019 року відносно ОСОБА_1 набрав законної сили 01 березня 2024 року постановою Верховного Суду від 21 листопада 2024 року ухвала Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2024 року залишена без змін.

Отже, строк перебування ОСОБА_1 під слідством і судом закінчився саме 01 березня 2024 року, що узгоджується із положеннями ч.2, ч.4 ст.532 КПК України.

У вирішенні питання про початок строку перебування ОСОБА_1 під слідством і судом слід виходити з того, що у справу сторонами не надано копій документів і, відповідно, судом першої інстанції не досліджувалися процесуальні документи досудового розслідування, починаючи з 31 березня 2010 року (звернення ОСОБА_3 про вчинення злочину).

Прокурором підтверджено у засіданні апеляційного суду, що кримінальна справа у 2010 році порушена відносно ОСОБА_1 .

Із долучених у справу, у тому числі на стадії апеляційного розгляду, реєстру матеріалів досудового розслідування кримінального провадження № 1201417, інформації з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000086, а також копій постанов слідчих, протоколів слідчих дій, ухвали суду (всього копії 12 документів) вбачається, що

29 квітня 2010 року у ОСОБА_1 відібрані пояснення за місцем проживання її доньки ( АДРЕСА_1 );

21 травня 2010 року у ОСОБА_1 відібрані пояснення за місцем її проживання ( АДРЕСА_2 );

28 травня 2010 року, 10 червня 2010 року і 09 серпня 2010 року ОСОБА_1 допитана як свідок за місцем її проживання;

01 червня 2010 року у ОСОБА_1 відібрані зразки підпису;

У червні липні 2010 року проведені описи майна і обшуки в ПП «Кампус плюс»;

21 липня 2010 року проведений обшук за місцем помешкання доньки ОСОБА_1 ;

01 вересня 2010 року ОСОБА_1 допитана як свідок за місцем її помешкання;

20 листопада 2014 року проведені обшуки за місцем проживання і за місцем роботи ОСОБА_1 ;

У період з березня 2010 року по червень 2014 проведені інші оперативно-слідчі дії: відібрання пояснень від осіб, виїмки документів, допит свідків, допит потерпілого, призначення і проведення експертиз, тощо.

12 червня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру за ст. 366 ч.1, ст. 190 ч.1, ч.4 КК України, і 23 червня 2015 року ОСОБА_1 допитана у якості підозрюваної;

02 серпня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру за ст.212 ч.1, ст.364 ч.1 КК України і вона у той же день допитана у якості підозрюваної.

Отже, з урахуванням наведених відомостей, пояснень ОСОБА_1 , за відсутності інших доказів, які б спростували її пояснення, апеляційний суд виходить з того, що початком строку перебування ОСОБА_1 під слідством і судом є 29 квітня 2010 року.

Як визнається сторонами, порушена у березні 2010 року кримінальна справа закрита 04 листопада 2011 року, постанова про закриття кримінальної справи скасована 18 березня 2014 року.

Таким чином, строк перебування ОСОБА_1 під слідством і судом становить з 29 квітня 2010 року по 04 листопада 2011 року 18 місяців; і з 20 листопада 2014 року (проведений обшук у ОСОБА_1 ) по 01 березня 2024 року 111 місяців, тобто загалом 129 місяців.

Відповідно, встановлений законом мінімальний розмір моральної шкоди становить 129 х 8 647 (мінімальний розмір заробітної плати у 2026 році згідно ЗУ «Про Державний бюджет України на 2026 рік») = 1 089 522 грн.

Доводи апеляційної скарги про необхідність використання визначеного ЗУ Про Державний бюджет України на відповідний рік розміру мінімальної заробітної плати для обчислення виплат за рішенням суду для визначення розміру відшкодування моральної шкоди апеляційний суд визнає необгрунтованими, адже норми ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» є спеціальними для спірних правовідносин, що підтверджено сталою судовою практикою у спорах такої категорії.

Висновки суду першої інстанції і доводи апеляційної скарги стосовно розміру відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Оцінюючи наданий у справу висновок експерта №388 від 28 березня 2025 року (т.2 а.с.82-118) з урахуванням доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до п.176 додатку 16 «Переліку науково-технічної та довідкової літератури, що використовується при проведенні психологічної експертизи», затвердженого наказом Міністерства юстиції України №1722/5 від 30 липня 2010 року, методика ОСОБА_2 є рекомендованою для проведення такого виду експертиз. Тобто доводи апеляційної скарги прокурора у цій частині не є обгрунтованими.

Разом з тим, як слідує зі змісту висновку експерта, останній, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, враховував власну оцінку і тлумачення ОСОБА_1 подій щодо її кримінального переслідування, експерт досліджував надану йому ОСОБА_1 медичну документацію, судові рішення у межах кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , показання свідків, характеризуючи письмові матеріали на ОСОБА_1 (надані нею ж). Експерт на підставі досліджених матеріалів визначив, що з квітня 2010 року незаконні дії (які саме експерт не встановив) правоохоронних органів мали тривалий негативний вплив на психічний стан ОСОБА_1 , при цьому експерт у своєму висновку стверджує, що незаконність дій правоохоронних органів підтверджена Верховним Судом (а.с.36 висновку), але у судових рішеннях Верховного Суду у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 відсутні висновки про незаконність певних дій чи рішень органів досудового розслідування; експерт керувався таблицею відносних одиниць у відповідності з психологічними аспектами подій, досліджуваних по справі, врахував коефіцієнт відповідальності за заподіяння моральної шкоди, коефіцієнт індивідуальних особливостей підекспертної особи, коефіцієнт обставин справи, що заслуговують особливої уваги (яких саме не зазначено).

Аналіз змісту висновку експерта свідчить про те, що він не може бути взятий судом до уваги, адже практично грунтується на власному баченні ОСОБА_1 досліджуваних подій; експерт за відсутності відповідних висновків у судових рішеннях (у кримінальному провадженні) самостійно визначив, що працівники правоохоронних органів вчиняли відносно ОСОБА_1 неправомірні дії.

Окрім того, сталою судовою практикою у спорах такої категорії визначено, що висновок психологічної експертизи не є обов?язковим для визначення судом розміру відшкодування моральної шкоди, а «в українській судовій практиці не застосовуються певні таблиці для визначення розміру грошової компенсації моральної шкоди» (див. постанову ВС від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22).

Вирішуючи питання про визначення розміру відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Визначений законом розмір відшкодування є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати більший розмір відшкодування, адже обмеження максимального розміру моральної шкоди ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Розмір відшкодування моральної шкоди не може бути менший від мінімального, визначеного законом, але і не більший, ніж достатній для розумного задоволення потреб особи, яка має право на відшкодування шкоди відповідно до ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та не призводить до його збагачення (див. зокрема висновки у постанові ВС від 04 вересня 2024 року по справі № 205/4113/21; від 21 травня 2025 року у справі № 757/47970/16-ц).

При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанови ВС від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

З огляду на наведені критерії апеляційний суд враховує такі обставини:

позивачка незаконно перебувала під слідством і судом 129 місяців, майже 11 років (у якості свідка, підозрюваної, обвинуваченої і підсудної);

за пред?явленим обвинуваченням ОСОБА_1 загрожувало покарання у виді позбавлення волі строком більше восьми років;

у період з 29 квітня 2010 року ( ОСОБА_1 дала пояснення у межах порушеної кримінальної справи) до оголошення їй підозри 12 червня 2015 року позивачка перебувала у стані невизначеності у межах порушеної кримінальної справи (провадження) проводилися слідчі і оперативні дії, зокрема обшуки, вилучення документів як за місцем її помешкання, так і за місцем помешкання членів її родини, які безпосередньо впливали (вочевидь негативно) безпосередньо на позивачку, її оточення (члени сім?ї, трудовий колектив), на функціонування підприємства, яке вона очолювала; у справі відсутні відомості про те, що слідчі і оперативні дії, проведені у вказаний період з порушенням вимог КПК України, проте навіть правомірні дії (заходи) такого характеру, без сумніву, негативно вплинули на морально-психологічний стан позивачки і, відповідно, на стан її здоров?я; згідно матеріалів справи у межах кримінального переслідування ОСОБА_1 проводилися дії з вилучення документів підприємства, яким керувала ОСОБА_1 , що безперечно мало істотні негативні наслідки для діяльності підприємства, ділової репутації самої ОСОБА_1 як підприємця;

у межах кримінального провадження запобіжні заходи відносно позивачки не застосовувалися, проте очевидним є те, що перебування під слідством і судом об?єктивно обмежувало позивачку у реалізації гарантованих Державою прав і свобод, зокрема у частині реалізації права на працю (у справу надані відповідні докази); одночасно вироком суду у кримінальному провадженні і рішенням суду у адміністративному провадженні встановлена незаконність призначення і проведення позапланової перевірки ПП «Кампус плюс» з питань дотримання податкового законодавства, результати якої слугували доказом обвинувачення ОСОБА_1 .

Тривале незаконне перебування під слідством і судом, тяжкість пред?явлених обвинувачень істотно змінило сталий уклад життя позивачки (у негативному сенсі), поза розумним сумнівом призвело до моральних страждань, що істотно вплинуло на стан її здоров?я (на підтвердження надані медичні документи), погіршення ділової репутації, тривалий час, майже 11 років, позивачка була суттєво обмежена у можливості вести повноцінне життя, адже постійно перебувала під тиском загрози позбавлення волі.

Наведенні чинники у сукупності дають підстави збільшити визначений законом мінімальний розмір відшкодування у сім разів та присудити до стягнення із Держави на користь ОСОБА_1 7 626 654 (1 089 522 х 7) гривень у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Такий розмір відшкодування з урахуванням встановлених у справі фактичних обставин не є більшим ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивачки як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та не призведе до її збагачення.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції слід скасувати і ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог, яким позов задовольнити частково.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України апеляційний суду враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року (справа № 759/7630/20 ), згідно яких:

«Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16).

На вказані обставини суди попередніх інстанцій уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

За таких обставин, оскаржувані судові рішення підлягають зміні в частині стягнення не з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, а безпосередньо з Державного бюджету України.»

З урахуванням характеру спірних правовідносин судові витрати зі сплати судового збору слід віднести за рахунок Держави.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Полтави від 11 червня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 7 626 654 (сім мільйонів шістсот двадцять шість тисяч шістсот п?ятдесят чотири) гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Витрати зі сплати судового збору віднести за рахунок Держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 04 лютого 2026 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді: Ю.В. Дряниця

А.І. Дорош