ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 2-956/2005 Головуючий суддя І інстанції Семіряд І. В.
Провадження № 22-ц/818/1325/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яцина В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2025 року, у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову у цивільній справі № 2-956/2005 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину майна,

в с т а н о в и в :

30.09.2025 до суду надійшла зазначена заява ОСОБА_1 .

На обґрунтування заяви було зазначено, що він є єдиним спадкоємцем квартири за адресою АДРЕСА_1 . Ця квартира належала на праві приватної власності його матері ОСОБА_3 , яка померла. Він звернувся до приватного нотаріуса щодо оформлення спадщини, проте йому було відмовлено у зв`язку з тим, що на квартиру накладено арешти. У зв`язку з чим заявник просить скасувати ухвали від 14.05.2001, від 20.08.2011 та від 11.05.2004.

16.10.2025 ОСОБА_1 , подав заяву про забезпечення доказів, в обґрунтування якої зазначив, що він звернувся до суду з заявою про скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою суду його заяву залишено без руху, та зазначено, що ним не вказано сторони та номер справ, за яким було проголошено ухвали про арешт нерухомого майна. Він цих даних не має та не може їх надати, єдиним способом є забезпечення доказів. У зв`язку з чим ОСОБА_1 просить витребування у Харківського обласного державного нотаріального архіву матеріали стосовно забезпечення позову шляхом накладення арештів на квартиру АДРЕСА_2 , накладені на підставі ухвали б/н від 14.05.2001 року, видана Дзержинським районним судом м.Харкова та ухвали від 20.08.2001 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Харкова від 20 жовтня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції посилаючись на порушення судом норм процесуального права ОСОБА_1 росить ухвалу скасувати та задовольнити клопотання у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він не має можливості самостійно надати дані щодо того, за якими справами та між якими сторонами виник спір за якими були проголошені ухвали про арешт нерухомого майна.

Вказує, що для отримання цих даних можливо звернутись до нотаріальної архіву та отримати ці данні, бо з цих даних які додані до ухвали про забезпечення доказів вбачається, що арешти були зареєстровані ХДНК у 2001 році, що свідчить що ці данні наявні у нотаріальному архіві.

Вважає, що відмови у витребуванні доказів фактично перешкоджає відновленню порушених майнових прав.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення доказів суд зазначив, що ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення доказів не в межах розгляду позовної заяви, не до подання позовної заяви, а в межах розгляду заяви про скасування заходів забезпечення позову, та не надано доказів того, що існує ризик втрати доказів, які він просить забезпечити. Окрім цього, не зазначено, чому він самостійно не може витребувати докази, які стосуються його квартири, яка належить йому на праві власності.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Цивільно процесуальним законодавством передбачено механізм витребування доказів як способу забезпечення доказів (ст. 116 ЦПК України) та витребування доказів (ст. 84 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 84 ЦПК України визначено, що суд може витребувати докази також до подання позову як захід забезпечення доказів у порядку встановленому ст. ст. 116-118 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Відповідно до ч. 2 ст. 116 ЦПК України способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Згідно з ч. 3 ст. 116 ЦПК України заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.

У відповідності до п. 4 - п. 6 ч. 1 ст. 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів зазначається: докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів; спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази, у разі необхідності особу, у якої знаходяться докази.

За змістом ч. 1 та ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на вказані вище норми цивільного процесуального законодавства України та вимоги заяви про забезпечення доказів, можна дійти висновку, що процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено або збирання або подання останніх стане згодом неможливим чи утрудненим.

Тобто забезпечення доказів - це механізм не лише здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, а й насамперед запобігти їх імовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 9901/845/18 та у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/385/19.

Таким чином заяву про забезпечення доказів, подану в порядку ст. ст. 116 - 117 ЦПК України, слід відрізняти від клопотання про витребування доказів, яке може бути подане учасником справи відповідно до ст. 84 ЦПК України, оскільки вони є різними за своєю правовою природою.

Витребування доказів це спосіб забезпечення доказів, що в майбутньому можуть бути втрачені або їх подання виявиться ускладненим (ст. ст. 116-119 ЦПК України), а витребування доказів це допомога суду особам, котрі беруть участь у справі, у поданні відповідно доказу, який неможливо отримати самостійно (ст. 84 ЦПК України).

Вирішуючи питання про забезпечення доказів, суд має надати оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності та обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення доказів; забезпечення збалансованості прав та інтересів сторін; наявності взаємозв`язку між забезпеченням доказів, витребуванням певної інформації та предмету позовних вимог, а також запобігання порушенню, у зв`язку із вжиттям таких заходів, прав та охоронюваних законом інтересів осіб учасників даного судового процесу, а також те, що є наявні підстави вважати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Наведені обставини суд вважає істотними і необхідними для забезпечення доказів.

Зі змісту заяви вбачається , що ОСОБА_1 звернувся з заявою про забезпечення доказів шляхом витребування від Харківського обласного державного нотаріального архіву матеріали стосовно забезпечення позову шляхом накладення арештів на квартиру АДРЕСА_2 , накладені на підставі ухвали від 14.05.2001 видана Дзержинським районним судом м.Харкова та ухвали від 20.08.2001 р. видана Дзержинським районним судом м.Харкова.

Разом з тим, ОСОБА_1 , не доведено та не надано жодного обґрунтування необхідності забезпечення доказів у запропонований заявником спосіб, зокрема, у зв`язку із тим, що він не взмозі отримати його самостійно, зокрема відсутні докази, що він звертався до Харківського обласного державного нотаріального архіву матеріали з метою отримання документів, але йому було відмовлено.

ОСОБА_1 відповідно до його заяви, з якою він звернувся до суду у справі, розгляд якої закінчений, він не зазначив, що він може набути статус позивача в іншій справі, та що у зв`язку з цим засіб доказування може бути втрачений. Тому визначний у ст. 116 КПК України порядок забезпечення доказів у даному випадку дійсно не застосовується.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала постановлена без порушень норм процесуального права, а доводи скарги не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволенні.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 09 лютого 2026 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді Ю.М.Мальований.

Н.П.Пилипчук.