АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2026 року

м. Чернівці

справа № 715/2530/25

провадження № 22-ц/822/136/26

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Лисака І. Н.

за участю секретаря судового засідання Тодоряка Г. Д.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний виконавець виконавчого округу Чернівецької області Коломієць Віталій Кирилович, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондарь Ірина Михайлівна

апеляційна скарга Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», в інтересах якого діє Бацей Тетяна Миколаївна, на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 листопада 2025 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Григорчак Ю. П.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», Банк).

Просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 14 вересня 2015 року № 4956, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондарь І. М., про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приват Банк» заборгованості в сумі 1 540 782 гривні 21 копійка.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 14 вересня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондарь І. М. вчинено виконавчий напис № 4956 про стягнення заборгованості за кредитним договором CVFAOAU00021314 від 18 червня 2007 року, який був укладений з АТ КБ «Приват Банк».

Як вбачається зі змісту виконавчого напису сума заборгованості за вказаним кредитним договором становить 70 583,29 доларів США. Вважає, що ця заборгованість не є безспірною.

Постановою про відкриття виконавчого провадження № 74901825 від 01 травня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Чернівецької області Коломійцем В. К. відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого напису від 14 вересня 2015 року № 4956. Про вчинений виконавчий напис він дізнався в червні 2025 року, коли прийшов до відділення банку для отримання банківських послуг.

Вважає, що виконавчий напис є незаконним та таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з тим, що вчинений без надання банком всіх необхідних документів, передбачених Законом України «Про нотаріат», які підтверджують безспірність вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приват Банк» задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 14 вересня 2015 року № 4956, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондарь І. М., про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приват Банк» заборгованості в сумі 1 540 782 гривні 21 копійка.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем до відзиву на позовну заяву було додано розрахунок заборгованості за кредитним договором, а також повідомлення ОСОБА_1 від 23 лютого 2012 року, яким банк у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором змінив строк виконання зобов`язань та вимагав повернення всієї заборгованості за кредитним договором.

Крім того, рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 11 квітня 2012 року було задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та звернуто стягнення на заставне майно, яке забезпечувало виконання зобов`язань за кредитним договором від 18 червня 2007 року № CVFAOAU00021314, а саме на автомобіль марки «SHEVROLET NIVA», 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 .

Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Кредитний договір від 18 червня 2007 року № CVFAOAU00021314 року не містить умов щодо зміни загального трирічного строку позовної давності. Відтак, виконавчий напис від 14 вересня 2015 року виданий з порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат».

Окрім цього, аналіз розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором CVFAOAU00021314, яка була додана відповідачем до відзиву, свідчить про те, що банком, не зважаючи на зміну строку виконання зобов`язання та навіть закінчення строку дії договору, продовжувались нараховувати договірні проценти за користування кредитом, а також пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання. Зазначені суми увійшли до розрахунку загальної суми заборгованості, який був наданий нотаріусу разом із заявою про вчинення виконавчого напису.

З огляду на викладені обставини, сума заборгованості, зазначена у виконавчому написі нотаріуса не може вважатись безспірною.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приват Банк» просить рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

АТ КБ «Приват Банк» посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Вказує на те, що суд помилково не звернув уваги на наступні обставини: 1) позивач заперечує отримання будь-якого кредиту та вважає, що Банком були порушені вимоги закону при вчиненні спірного напису; 2) позивач вважає, що Банком не надано всіх необхідних документів та не повідомлено його про вчинення напису; 3)заборгованість за кредитним договором не є безспірною.

Однак, оспорюваний виконавчий напис вчинявся в 2015 році і відповідно заборгованість слід аналізувати саме станом на час вчинення виконавчого напису.

Позивач не надав суду доказів, що заборгованість на час вчинення виконавчого напису була відсутня. В матеріалах справа наявний розрахунок заборгованості позивача станом на день вчинення спірного виконавчого напису.

Банком для вчинення виконавчого напису було надано всі необхідні документи.

Оскільки у кредитному договорі за яким було вчинено виконавчий напис чітко зазначено, що договір чинний до моменту його повного виконання, необхідно звернути увагу на статтю 598 Цивільного кодексу України, у якій передбачені підстави припинення зобов`язання. У цій статті зазначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Окремо акцентує увагу на тому, що судом не застосовано наслідки спливу позовної давності, про що письмово просив відповідач.

Так, спірний виконавчий напис було вчинено 14 вересня 2015 року, про що позивач не міг не знати.

Проте з позовом ОСОБА_1 звернувся лише у 2025 році. Питання про поновлення строку позовної давності у позові не ставилось, про поважні причини його пропуску не вказано.

Крім того, відповідачем надано докази з відзивом, що перед вчиненням виконавчого напису нотаріусом банком було направлено позивачу письмову вимогу від 2014 році про усунення порушень за кредитним договором.

АТ КБ «ПриватБанк» неодноразово повідомляв позивача про наявність заборгованості і необхідність її погашення шляхом направлення відповідних письмових вимог. Так, вимоги направлялись ОСОБА_1 в лютому 2012 року та в грудні 2014 року. В матеріалах справи наявні повідомлення про наявний борг.

Відповідач вказував, які заходи заплановані та які наслідки можуть бути для позивача у разі несплати заборгованості. Банк попереджав у вказаних вимогах про намір звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу або будь-яким іншим чином, передбаченим договором або законом.

Крім того, постановою від 06 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження № 52552127 з примусового виконання спірного виконавчого напису.

Відтак, позивач достовірно знав, що виконавчий напис буде вчинено після спливу 30 днів у разі відсутності дій щодо погашення ним заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи порушення судом першої інстанції норм процесуального права АТ КБ «ПриватБанк» вказує на те, що суд задовольнив клопотання відповідача та витребував у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондарь І. М. належним чином належним чином завірені копії матеріалів нотаріальної справи, які містять усі документи, що стали підставою для видачі спірного виконавчого напису.

Не отримавши відповіді на вказану ухвалу про витребування суд першої інстанції ухвалив рішення у справі не з`ясувавши, які документи дійсно було подано відповідачем нотаріусу перед вчиненням виконавчого напису.

В день видалення суду для ухвалення рішення через підсистему «Електронний суд» представником відповідача було подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді. Однак, до цього часу до матеріалів справи представник відповідача так і не підключений.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

18 червня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір CVFAOAU00021314.

За заявою представника АТ КБ «ПриватБанк» 14 вересня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондарь І. М. на підставі статей 87-91 Закону України «Про нотаріат» було вчинено виконавчий напис № 4956, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18 червня 2007 року в загальному розмірі 70 583,29 доларів США. Зазначено, що стягнення здійснюється за період з 18 червня 2007 року по 01 вересня 2015 року.

Відповідач пред`явив виконавчий напис для виконання до приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Коломійця В. К., 01 травня 2024 року, в зв`язку з чим було відкрито виконавче провадження № 74901825.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 11 квітня 2012 року у справі № 2403/663/12 позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 задоволено, а саме: в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 червня 2007 року № СVАОАU00041314 в розмірі 192 999 (сто дев`яносто дві тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень, 09 копійок звернуто стягнення на предмет застави автомобіль марки «SHEVROLET NIVA», 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом продажу вказаного предмета застави ПАТ КБ «Приватбанк» конкретному покупцю.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону з огляду на наступне.

Щодо настання строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором від 18 червня 2007 року № CVFAOAU00021314

Колегія суддів виходить із того, що визначальним для цієї справи є з`ясування обставин, чи настав (виник) у позичальника ОСОБА_1 обов`язок дострокового виконання основного зобов`язання за кредитним договором.

У постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з правилами чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України.

Відповідно до пункту 60 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним із платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Регулювання правових відносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці цивільні відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, також Закон України «Про захист прав споживачів».

Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника немає обов`язку достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду немає підстав для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 553/1501/15-ц (провадження № 14-50цс22) виснувала, що:

«Аналіз частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року) дає можливість зробити висновок, що головною умовою для звернення кредитодавця до суду з позовом про дострокове стягнення споживчого кредиту є направлення банком відповідної вимоги, що дає можливість боржнику її виконати протягом строку, встановленого в договорі чи Законі, після чого кредитодавець позбавляється права вимагати повернення кредиту достроково.

У разі якщо кредитор направив споживачу вимогу про дострокове погашення кредиту і таке направлення підтверджене, то звернення кредитора до суду з позовом до споживача про стягнення заборгованості за кредитним договором до закінчення визначеного у цій вимозі строку для її виконання не позбавляє можливості споживача виконати умови вимоги, а саме усунути порушення умов договору про надання споживчого кредиту, за умови, що на момент ухвалення рішення у справі строк виконання вимоги про дострокове повернення кредиту сплив.

Тобто направлення відповідно до частини десятої статті 11 Закону України «про захист прав споживачів» (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року) вимоги про дострокове повернення кредиту свідчить про дотримання кредитором вимог цього Закону і не позбавляє суд права вирішити позов по суті заявлених вимог за умови, що на час ухвалення рішення минув строк для виконання вимоги і вона не втратила чинності».

Сторони кредитного договору від 18 червня 2007 року № CVFAOAU00021314 у підпункті 2.3.3 пункту 2.3 погодили, що банк на власний розсуд має право змінити умови договору та вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди та відсотків за його використання, виконання інших зобов`язань за цим договором, у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому згідно зі ст. ст. 212, 611, 651 ЦК України щодо зобов`язань строк виконання яких не настав, вважається, що відповідний строк настав у вказану в повідомленні дату.

Право змінити умови договору відповідно до вищевказаного підпункту 2.3.3 настає за наступних умов: прострочення сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць; перевищення суми заборгованості над сумою кредиту більш як на 10%; несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми кредиту; іншого істотного порушення умов цього договору.

Також вказаним підпунктом кредитного договору передбачено, що позичальник має право повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, відсотки за фактичний термін його використання, в повному обсязі виконати свої зобов`язання за договором протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про таку вимогу банку. Якщо протягом цього періоду позичальник усуне порушення умов цього договору, вимога банку втрачає чинність.

У постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Верховний Суд у постанові від 26 липня 2023 року у справі № 757/2278/14-ц (провадження № 61-1085св23) наголосив на тому, що у справах про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором саме позивач повинен довести у судах першої та апеляційної інстанцій, що відповідно до умов укладеного кредитного договору строк виконання такого зобов`язання є таким, що настав, а тому позичальник продовжує користуватися цими грошовими коштами неправомірно. У разі дострокового стягнення суми кредиту саме позивач має довести, що такий обов`язок виник, оскільки виключно з ініціативи кредитора та у порядку, визначеному умовами кредитного договору, в односторонньому порядку відбулася зміна умов такого договору, зокрема щодо строку виконання цивільного зобов`язання.

В оцінці цього визначальними є умови кредитного договору. Такий договір є джерелом правового регулювання цивільних відносин між сторонами, який визначає обов`язкові для обох сторін правила поведінки, відмінні від їх законодавчого регулювання.

Настання дострокового виконання кредитного договору у спірних правовідносинах врегульовано підпунктом 2.3.3 кредитного договору.

Визначальним для висновку про те, що настав строк для дострокового стягнення заборгованості за підпунктом 2.3.3 пункту 2.3 договору є одержання вимоги банку позичальником про таке дострокове погашення заборгованості та її невиконання протягом 30 днів.

Колегія суддів враховує, що вручення такого повідомлення позичальнику є саме тією обставиною, яка обов`язково входить у предмет доказування у цій справі.

В матеріалах справи наявна копія вимоги Банку від 23 лютого 2012 року № 30.1.0.0/2-245 та докази її надсилання ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення, однак відсутні докази отримання цієї вимоги позивачем.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Колегія суддів враховує, що рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 11 квітня 2012 року у справі № 2403/663/12, оприлюдненим у Єдиному державному реєстрі судових рішень, позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 задоволено, а саме: в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 червня 2007 року № СVАОАU00041314 в розмірі 192 999 (сто дев`яносто дві тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень, 09 копійок звернуто стягнення на предмет застави автомобіль марки «SHEVROLET NIVA», 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом продажу вказаного предмета застави ПАТ КБ «Приватбанк» конкретному покупцю.

Як встановлено судом у вказаній справі заборгованість ОСОБА_1 перед Банком за кредитним договором від 18 червня 2007 року № СVАОАU00041314 становить 24 160, 22 доларів США, яка складається із заборгованості по кредиту 14 265,60 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом 6 056,16 доларів США, заборгованість по комісії за управління кредитом 519,57 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 3 318,89 доларів США.

Вказаний розмір заборгованості є тотожним тому, що зазначений у вимозі Банку від 23 лютого 2012 року № 30.1.0.0/2-245

Як вбачається із мотивувальної частини рішення суду від 11 квітня 2012 року: «відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, проте надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнає повністю і просить суд позов задовольнити, а справу розглянути у його відсутності».

Тобто фактичні обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 був обізнаний із сумою боргу за кредитним договором від 18 червня 2007 року № СVАОАU00041314, погодився з таким її розміром та не оспорював право Банку на дострокове її повернення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів на підставі орієнтовних нормативних строків пересилання рекомендованої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку виходить із того, що вимога Банку від 23 лютого 2012 року вручена ОСОБА_1 не пізніше 06 березня 2012 року.

А тому строк виконання основного зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № СVАОАU00041314 настав приблизно 06 квітня 2012 року.

Щодо вирішення спору по суті

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлює Закон України «Про нотаріат».

Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів визначено у главі 14 Закону України «Про нотаріат» та главі 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі Порядок № 296/5 у редакції, чинній на час вчинення виконавчого напису).

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У статті 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить аналогічні правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу II Порядку № 296/5).

Згідно з підпунктом 2.1 глави 16 розділу II Порядку № 296/5 для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 глави 16 розділу II Порядку № 296/5).

Згідно з підпунктами 3.2, 3.5 глави 16 розділу II Порядку № 296/5 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі Перелік № 1172).

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку № 1172. Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку № 296/5.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи у частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Верховний Суд у постановах від 27 серпня 2020 року у справі № 554/6777/17 (провадження № 61-19494св18), від 11 жовтня 2023 року в справі № 344/13138/21 (провадження № 61-5577св23) виснував, що в нотаріальному процесі при стягненні боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса боржник участі не приймає, а тому врахування його інтересів має забезпечуватися шляхом надіслання повідомлення письмової вимоги про усунення порушення (письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Повідомлення надіслане стягувачем боржнику, є документом, що підтверджує безспірність заборгованості та обов`язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису як за іпотечним договором, так і за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором).

Процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса складається із двох етапів:

перший, підготовчий етап, який включає повідомлення боржника. Цей етап спрямований на забезпечення прав та інтересів боржника, якому має бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса;

другий етап учинення виконавчого напису, який полягає в подачі нотаріусу документів, що підтверджують безспірність вимог, в тому числі й повідомлення боржника (письмова вимога про усунення порушення чи письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису).

Недотримання одного із етапів процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19) вказала, відповідно до підпункту 2.3 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку № 296/5 вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінний від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.

Як встановлено судами вимогу про усунення порушення АТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_1 23 лютого 2012 року.

З урахуванням орієнтовних нормативних строків пересилання рекомендованої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку вимога Банку від 23 лютого 2012 року отримана ОСОБА_1 не пізніше 06 березня 2012 року.

Отже, строк виконання зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № СVАОАU00041314 настав приблизно 06 квітня 2012 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 листопада 2025 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 12-42звг25) дійшла наступних висновків:

«69. Отже, строки для вчинення виконавчого напису нотаріусом різняться залежно від суб`єктного складу учасників правовідносин та у відносинах між юридичними особами такий строк складає не більше одного року.

70. При цьому строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (пункт 3.4 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій).

71. З огляду на викладене виконавчий напис вчиняється нотаріусом за наявності двох умов: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; якщо з моменту виникнення права на позасудове вирішення спору не минув строк, передбачений законом.

72. У Рішенні від 01.07.2020 № 7-р (I)/2020 Конституційний Суд України визнав положення частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» такими, що відповідають Конституції України. При цьому Конституційний Суд України виходив з такого змісту частини першої статті 88 цього Закону:

«Відповідно до частини першої статті 88 Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Із дослідження наведених положень Закону вбачається, що строки для вчинення виконавчого напису нотаріусом є відмінними залежно від кола учасників правовідносин: у відносинах між юридичними особами строк скорочений порівняно зі строком, який застосовується у відносинах між фізичними особами. Таким чином, встановлюючи порядок нормативного регулювання діяльності нотаріату в частині визначення строків, у межах яких нотаріус може вчинити виконавчий напис, законодавець запровадив чітку їх диференціацію залежно від суб`єктного складу учасників правовідносин. Наведене дає підстави стверджувати, що передбачене оспорюваними положеннями Закону регулювання є реалізацією Верховною Радою України виключних повноважень визначати організацію і діяльність, у тому числі нотаріату, як це встановлено в пункті 14 частини першої статті 92 Конституції України. Конституційний Суд України вважає, що положення частини першої статті 88 Закону, відповідно до яких нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між юридичними особами - не більше одного року, є чіткими, зрозумілими та однозначними, тобто таке нормативне регулювання виключає можливість довільного його трактування, тому застосування оспорюваних положень Закону особами (органами), діяльність яких ґрунтується на принципі верховенства права, жодним чином не призводить до протиправного позбавлення права власності».

73. Викладене переконливо свідчить, що положення, закріплені у статті 88 Закону України «Про нотаріат» у відповідній редакції, є чіткими, зрозумілими та однозначними, підстав для їх обмежувального чи розширеного тлумачення немає.

76. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

77. Звідси сама природа позовної давності полягає в тому, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на захист свого порушеного цивільного права саме судом.

78. Після спливу встановлених у статті 88 Закону України «Про нотаріат» строків вчинення виконавчого напису нотаріуса стягувач може захистити своє порушене право та/або інтерес у суді.

79. Позовна давність є виключно інститутом судового захисту порушених прав або інтересів та не може застосовуватися до позасудових способів захисту цивільних прав».

За обставин цієї справи АТ КБ «Приват Банк» із заявою про вчинення виконавчого напису звернувся 14 вересня 2015 року, тобто із пропуском трирічного строку для звернення до нотаріуса із відповідною заявою. А тому висновку суду першої інстанції у цій частині ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що заборгованість за кредитним договором № СVАОАU00041314 станом на дату звернення Банку до нотаріуса не була безспірною.

У своїх висновках суд апеляційної інстанції керується тим, що зі зміною АТ КБ «Приват Банк» строку виконання зобов`язання шляхом направлення ОСОБА_1 вимоги про усунення порушення від 23 лютого 2012 року, банк визначив розмір заборгованості за договором, яка склала 24 160,22 доларів США, з яких заборгованість по кредиту 14 265,60 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом 6 056,16 доларів США, заборгованість по комісії за управління кредитом 519,57 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 3 318,89 доларів США.

Наявність заборгованості у вказаному розмірі визнана й самим ОСОБА_1 , що підтверджується рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 11 квітня 2012 року у справі № 2403/663/12.

Однак як вбачається зі змісту вимоги АТ КБ «Приват Банк», направленої ОСОБА_1 09 грудня 2014 року розмір заборгованості за кредитним договором склав 58 928,42 доларів США.

В свою чергу, оспорюваний виконавчий напис нотаріуса вчинено щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у сумі 70 583,29 доларів США, що станом на 01 вересня 2015 року за курсом НБУ еквівалентно 1 540 782 гривням 21 копійці.

З вказаних документів та наданого відповідачем розрахунку заборгованості вбачається, що після закінчення строку кредитування внаслідок односторонньої зміни Банком умов договору в частині строку виконання зобов`язання, останній продовжив нараховувати заборгованість за кредитом, по процентах за користування кредитом, комісією за управління кредитом та пенею.

Відповідно до усталеної позиції Верховного Суду припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19), від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16

За вказаних обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що сума заборгованості, зазначена у виконавчому написі нотаріуса, не може вважатись безспірною.

Ураховуючи наведене вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до вимог підпункту «в» пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з, зокрема, мотивувальної частини із зазначенням: мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23)).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за необхідне навести мотиви відхилення доводів апеляційної скарги АТ КБ «Приват Банк».

Щодо аргументів апеляційної скарги про пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності

Колегія суддів вважає помилковими доводи апеляційної скарги щодо звернення позивачем із цим позовом поза межами трирічного строку позовної давності з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники.

Згідно з висновком, сформульованим ЄСПЛ у справі «Фінікарідов проти Кіпру» (Finikaridov v. Cyprus), механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

Оспорюваний виконавчий напис вчинено нотаріусом 14 вересня 2015 року.

Звертаючись із цим позовом ОСОБА_1 вказував на те, що про порушення його права дізнався лише в червні 2025 року після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження № 74901825 від 01 травня 2024 року.

В свою чергу АТ КБ «ПриватБанк» у суді першої інстанції вказувало на те, що позивач про порушення свого права міг дізнатися ще у 2020 році після відкриття виконавчого провадження з примусового виконання спірного виконавчого напису.

На підтвердження цих доводів Банком надано копію постанови про відкриття виконавчого провадження № 61248909 від 12 лютого 2020 року з примусового виконання виконавчого напису від 14 вересня 2015 року (а. с. 89), копію постанови про розшук майна боржника від 18 червня 2020 року (а. с. 87), копію постанови про арешт коштів боржника від 09 грудня 2020 року (а. с. 86), копію постанови про повернення виконавчого документа стягувачу (а. с. 85).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Разом з цим колегія звертає увагу на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом № 540-ІХ запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Закон № 540-IX набрав чинності 02 квітня 2020 року.

У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «у пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Постановою Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Водночас указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та діє станом на сьогодні.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Отже, законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів.

Вказане відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року в справі № 727/4133/22.

На час звернення 02 серпня 2025 року ОСОБА_1 із цим позовом до суду пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України був чинним.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо, оскільки позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення позивач міг отримати раніше. Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду викладала, зокрема, у підпунктах 7.9-7.12 постанови від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 та підпунктах 5.23-5.26 постанови від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.

Отже, на ОСОБА_1 у цій справі покладається обов`язок із доведення тієї обставини, що він не міг довідатися про спірний виконавчий напис раніше, ніж фактично довідався. Водночас відповідач не тільки не позбавлений процесуальної можливості наводити заперечення на такі доводи позивача, а й у силу принципу змагальності судового процесу має довести, що останній міг дізнатися про порушення своїх прав раніше.

Колегія суддів враховує, що процедура вчинення виконавчого напису нотаріусом не передбачає участі у ній боржника, який про відповідну подію може дізнатися лише постфактум.

Подані позивачем документи не дають підстав для висновку, що повідомлений ним момент обізнаності про порушення свого права є очевидно недостовірним.

За таких обставин з урахуванням вищенаведених особливостей перебігу строку позовної давності, АТ КБ «Приват Банк» підлягало доведенню, що про вчинення оспорюваного виконавчого напису нотаріуса позивач довідався або міг довідатися до 02 квітня 2017 року. Однак ці обставини відповідач у суді першої інстанції не доводив.

Посилання Банку про обізнаність із вчиненням виконавчого напису за наслідками вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 61248909, яке відкрито постановою виконавця від 12 лютого 2020 року, правового значення немає, оскільки з 02 квітня 2020 року по дату звернення із цим позовом строки позовної давності не спливали.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги про можливість ознайомлення позивача із спірним виконавчим написом у рамках відкритого постановою від 06 жовтня 2016 року виконавчого провадження № 52552127, оскільки докази того, що зазначене виконавче провадження стосувалося саме примусового виконання цього виконавчого документа в матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази, які б могли вказувати на можливість ОСОБА_1 дізнатися про порушення свого права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що звернувшись до суду з позовом у серпні 2025 року, позивач не пропустив строк позовної давності.

Також колегія суддів вважає помилковими доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права у частині ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору до надходження витребуваних судом доказів, а саме належним чином завірених копій матеріалів нотаріальної справи, оскільки це не позбавило суд можливості встановити фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення цього спору і не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення відповідно до вимог частини третьої статті 376 ЦПК України.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 10 листопада 2025 року ухвалено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

Ухвалив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 20 січня 2026 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді: Мирослава КУЛЯНДА

Ігор ЛИСАК