Справа № 201/4904/25
Провадження № 2/201/524/2026
РІШЕННЯ

Іменем України

05 лютого 2026 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г.,

за участю прокурора Васильєва О.І.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом прокурора - заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області до ОСОБА_1 про примусове припинення права власності на земельні ділянки шляхом їх конфіскації, визнання права власності за державою,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

Маріупольською окружною прокуратурою Донецької області встановлено порушення ОСОБА_1 вимог земельного законодавства. Згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 16.11.2015 за громадянкою російської федерації ОСОБА_1 державним реєстратором Першої Маріупольської державної нотаріальної контори Кулініч В.М. зареєстроване право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :01:008:1558, площею 0,0564 га із цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, яка розташована по АДРЕСА_1 (на теперішній час Маріупольська територіальна громада Маріупольського району Донецької області) (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23).

Державну реєстрацію здійснено на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки, серія та номер 8-1160, виданого 16.11.2015 державним нотаріусом Першої Маріупольської державної нотаріальної контори. Власником зазначеної земельної ділянки є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є громадянкою російської федерації (посвідка на постійне проживання серія та номер: НОМЕР_1 видана СГІРФО Приморського РВ Маріупольського ГУ ГУМВС України в Донецькій області від 24 липня 2008 року).

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про земельну ділянку, а також інформація про її власників (користувачів) відповідно до даних про зареєстровані речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відображаються в Поземельній книзі, яка є документом Державного земельного кадастру.

За даними Поземельної книги щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:008:1558, яку відкрито Державним кадастровим реєстратором Управління Держгеокадастру у м. Маріуполі Донецької області 04.11.2015, у розділі 1 «Земельна Ділянка. Загальні відомості» (запис від 04.11.2015 №001) зазначено, що: земельна ділянка розташована в АДРЕСА_1 ; відноситься до земель сільськогосподарського призначення, для ведення товарного сільськогосподарського господарства; площа 0,0564 га.

У розділі 3 «Земельна ділянка. Право власності, постійного користування запис про виникнення права», відкритому 07.12.2015 №006, зазначено, що власником є ОСОБА_1 , графа громадянство не заповнена та у графі документ, що посвідчує особу, вказано: інший документ НОМЕР_1 виданий СГІРФО Приморського РВ Маріупольського ГУМВС України в Донецькій області від 24.07.2008.

Це підтверджує те, що під час внесення інформації до Поземельної книги, ОСОБА_1 не мала громадянства України, не паспортизована паспортом громадянина України, а як громадянка іншої держави мала посвідку на постійне проживання серія НОМЕР_1 від 24.07.2008.

Аналогічна інформація міститься на сайті Державного земельного кадастру в розділі: Відомості про земельну ділянку; відомості про право власності, де зазначено, що ОСОБА_1 є власником спірної земельної ділянки та документ , що посвідчує особу - посвідка на постійне проживання серія НОМЕР_1 від 24.07.2008. Крім того, відповідно до відкритих даних земельного кадастру України (Публічної кадастрової карти України) станом на вересень 2023 року, земельна ділянка з кадастровим номером :01:008:1558, площею 1,9103 га, відноситься до земель приватної власності; категорія: землі сільськогосподарського призначення, для ведення товарного сільськогосподарського господарства.

Як вбачається з загальних відомостей про земельну ділянку згідно з Державним земельним кадастром, земельна ділянка сформована, віднесена до земель сільськогосподарського призначення, цільове призначення для ведення індивідуального садівництва. Таким чином, громадянка російської федерації ОСОБА_1 16.11.2015 набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (на теперішній час Маріупольська територіальна громада Маріупольського району Донецької області) та протягом року не виконала покладений на неї обов`язок, передбачений національним законодавством України, тобто не відчужила вказану земельну ділянку.

Зазначений факт підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З метою підтвердження зазначених відомостей Маріупольською окружною прокуратурою до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області спрямовано запит від 17.02.2025 № 55/1-1040 ВИХ-24, у відповідь на який Головне управління листом від 06.03.2025 № 1401.3.2-736/14.3-25 повідомило, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за наявними обліками ГУ ДМС у Донецькій області, згідно бази даних ЄІАС УМП ДМС України документована посвідкою на постійне проживання в Україні від 13.12.2016. Згідно ІП «Реєстрація місця проживання» ЄІАС УМС ДМС України зареєстрованою/знятою з реєстрації місця проживання на території Донецької області, не значиться. З питань оформлення паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, набуття громадянства України, ОСОБА_1 не зверталася. Таким чином, на підставі зазначених вище відомостей у їх сукупності достовірно встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації та громадянство України ніколи не набувала. Разом з тим, остання, будучи іноземною громадянкою, у листопаді 2015 року зареєструвала за собою право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення та упродовж року добровільно її не відчужила (кінцевий строк сплив 16.11.2016) та досі залишається її власником.

У зв`язку із вказаним, на теперішній час наявні підстави для конфіскації у ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :01:008:1558, площею 0,0564 га, шляхом припинення права власності на неї з одночасним визнанням права власності держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області. 2.

З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вбачається, що під час проведення реєстраційних дій щодо речових прав на спірну земельну ділянку, державний нотаріус Першої Маріупольської державної нотаріальної контори, як суб`єкт у сфері державної реєстрації, встановила особу - суб`єкта речового права ОСОБА_1 як особу, яка не є громадянкою України, має національний паспорт іноземця та посвідку на постійне проживання: серія та номер: НОМЕР_1 видана СГІРФО Приморського РВ Маріупольського ГУ ГУМВС України в Донецькій області від 24 липня 2008 року.

Таким чином, ОСОБА_1 станом на дату реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:008:1558, площею 0,0564 га, була громадянкою російської федерації. Отже, після здійснення державної реєстрації права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення протягом року, тобто у строк до 16.11.2016, ОСОБА_1 , як нерезидент України, була зобов`язана виконати вимоги національного законодавства щодо відчуження спірної земельної ділянки, однак, самостійно в добровільному порядку цього не вчинила.

У разі невідчуження іноземцями земельних ділянок сільськогосподарського призначення у встановлений строк застосовуються правові наслідки, передбачені статтями 140, 143, 145 Земельного кодексу України у вигляді примусового припинення права власності на такі земельні ділянки шляхом їх конфіскації у власність держави.

На підставі викладеного, просив:

конфіскувати на користь держави земельну ділянку сільськогосподарського призначення громадянки російської федерації ОСОБА_1 з кадастровим номером :01:008:1558, площею 0,0564 га із цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, розташовану по АДРЕСА_1 , шляхом припинення права власності, відомості про яке зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 16.11.2015 за № 12057791;

визнати права власності за державою в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області.

Заяви учасників процесу по суті справи.

Відповідачка правом на надання відзиву на позовну заяву не скористалася.

Рух справи.

Ухвалою судді від 24.04.2025 відкрите провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с. 60).

Ухвалою судді від 24.04.2025 забезпечено позов шляхом заборони ОСОБА_1 та будь-яким суб`єктам реєстраційних дій (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження нерухомого майна, а саме щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :01:008:1558, площею 0,0564 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23).

Підготовче засідання у справі закрите 02.09.2025 та справа призначена до судового розгляду по суті (а.с. 96).

Прокурори Гречка Е.А. та Васильєв О.І. в судових засіданнях позовну заяву підтримували, просили задовольнити.

Представник позивача ГУ Держгеокадастру у Донецькій області в судове засідання не з`явився. 09.05.2025 представник позивача Косовенко Є.О. надала заяву, якою вимоги позову підтримала, просила її задовольнити, розгляд справи здійснювати без її участі.

Відповідачка ОСОБА_1 , яка проживає м. Маріуполі, у судове засідання жодного разу не з`явилася, про дату місце та час розгляду справи була неодноразово повідомлена належним чином, в тому числі, через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті суду, про причину неявки суд не повідомила (а.с. 92, 95,98,104).

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004, вся територія Маріупольського району з 05.03.2022р. перебуває у тимчасовій окупації.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» я кщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають електронного кабінету, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання.

Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії.

З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 16.11.2015 за громадянкою російської федерації ОСОБА_1 державним реєстратором Першої Маріупольської державної нотаріальної контори Кулініч В.М. зареєстроване право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :01:008:1558, площею 0,0564 га із цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, яка розташована по АДРЕСА_1 (на теперішній час Маріупольська територіальна громада Маріупольського району Донецької області) (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23) (а.с. .

Державну реєстрацію здійснено на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки, серія та номер 8-1160, виданого 16.11.2015 державним нотаріусом Першої Маріупольської державної нотаріальної контори. Власником зазначеної земельної ділянки є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є громадянкою російської федерації (посвідка на постійне проживання серія та номер: НОМЕР_1 видана СГІРФО Приморського РВ Маріупольського ГУ ГУМВС України в Донецькій області від 24 липня 2008 року).

За даними Поземельної книги щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:008:1558, яку відкрито Державним кадастровим реєстратором Управління Держгеокадастру у м. Маріуполі Донецької області 04.11.2015, у розділі 1 «Земельна Ділянка. Загальні відомості» (запис від 04.11.2015 №001) зазначено, що: земельна ділянка розташована в АДРЕСА_1 ; відноситься до земель сільськогосподарського призначення, для ведення товарного сільськогосподарського господарства; площа 0,0564 га. (а.с. 27-39).

У розділі 3 «Земельна ділянка. Право власності, постійного користування запис про виникнення права», відкритому 07.12.2015 №006, зазначено, що власником є ОСОБА_1 , графа громадянство не заповнена та у графі документ, що посвідчує особу, вказано: інший документ НОМЕР_1 виданий СГІРФО Приморського РВ Маріупольського ГУМВС України в Донецькій області від 24.07.2008.

Відтак, під час внесення інформації до Поземельної книги ОСОБА_1 не мала громадянства України, не мала паспорта громадянина України, як громадянка іншої держави мала посвідку на постійне проживання серія НОМЕР_1 від 24.07.2008.

На сайті Державного земельного кадастру в розділі: Відомості про земельну ділянку; відомості про право власності, зазначено, що ОСОБА_1 є власником спірної земельної ділянки та документ , що посвідчує особу - посвідка на постійне проживання серія НОМЕР_1 від 24.07.2008. Крім того, відповідно до відкритих даних земельного кадастру України (Публічної кадастрової карти України) станом на вересень 2023 року, земельна ділянка з кадастровим номером :01:008:1558, площею 1,9103 га, відноситься до земель приватної власності; категорія: землі сільськогосподарського призначення, для ведення товарного сільськогосподарського господарства (а.с. 26).

Як видно із загальних відомостей про земельну ділянку згідно з Державним земельним кадастром, земельна ділянка сформована, віднесена до земель сільськогосподарського призначення, цільове призначення для ведення індивідуального садівництва.

Громадянка російської федерації ОСОБА_1 16.11.2015 набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (на теперішній час Маріупольська територіальна громада Маріупольського району Донецької області).

Упродовж року відповідачкою не відчужена земельна ділянка, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

На запит Маріупольської окружної прокуратури листом ГУ Державної міграційної служби України в Донецькій області від 06.03.2025 № 1401.3.2-736/14.3-25 повідомило, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за наявними обліками ГУ ДМС у Донецькій області, згідно бази даних ЄІАС УМП ДМС України документована посвідкою на постійне проживання в Україні від 13.12.2016. Згідно ІП «Реєстрація місця проживання» ЄІАС УМС ДМС України зареєстрованою/знятою з реєстрації місця проживання на території Донецької області, не значиться. З питань оформлення паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, набуття громадянства України, ОСОБА_1 не зверталася. Таким чином, на підставі зазначених вище відомостей у їх сукупності достовірно встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації та громадянство України ніколи не набувала. Разом з тим, остання, будучи іноземною громадянкою, у листопаді 2015 року зареєструвала за собою право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення та упродовж року добровільно її не відчужила (кінцевий строк сплив 16.11.2016) та досі залишається її власником (а.с. 43).

2. Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Приписами ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України визначено, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та таке інше.

Частиною 4 ст.263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частиною 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Щодо представництва прокурором інтересів держави.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п. 1 ст. 6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайновіта майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно з ч. 4 ст. 42 ЦПК України у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Право прокурора на здійснення представництва в суді інтересів держави гарантовано ст. 131-1 Конституції України та Законом України «Про прокуратуру». Особливості участі та статусу прокурора в цивільному процесі, а також порядок та підстави звернення прокурора до суду визначено ст.56 ЦПК України.

Так, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про прокуратуру»).

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, чинній на момент звернення до суду) прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави всуді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Вказаним приписам кореспондують відповідні норми ЦПК України.

Так, згідно з ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Системне тлумачення положень ч. 4 ст. 56 ЦПК України й абз. 1 ч. 3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно з ч. 4. ст. 56 ЦПК України має наслідком застосування положень, передбачених ст.185 цього Кодексу.

Так, п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України передбачено, що крім цього, заява повертається у випадках, коли відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 (провадження №12-194гс19) зазначено, що: «відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва. Якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, зазначене не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Крім того, ч. 4 ст. 57 ЦПК України встановлено, що навіть у випадку відмови органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду, прокурор не позбавлений права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, зокрема повноважень органів прокуратури, здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

На виконання ч. 4 ст. 56 ЦПК України, абз. 1 ч. 3, абз. 1 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у тексті позовної заяви прокурор обґрунтував, на його думку, бездіяльність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів у спірних правовідносинах (тобто навів підставу для представництва інтересів держави), а також обґрунтував, у чому, на його думку, полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову).

Зокрема, прокурор вказав, що порушення інтересів держави полягає у недотриманні ОСОБА_1 як громадянкою іншої держави визначеного статтями 13, 14, 41 Конституції України, статтями 80, 81, 145 Земельного кодексу України порядку відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення протягом року з моменту переходу права власності на неї у встановленому порядку. На даний час Відповідач всупереч законодавчій забороні безперешкодно володіє спірною земельною ділянкою, розташованої на території України. Водночас бойові дії в межах території України вкрай негативно впливають на продовольчі процеси в державі, оскільки територіями, де ведуться активні бойові дії, є переважно землі сільськогосподарського призначення, які через це є забрудненими та не можуть використовуватись за своїм безпосереднім призначенням. В сукупності зазначене призведе до зниження врожайності, у зв`язку з чим вкрай важливим є те, щоб кожна земельна ділянка, яка використовується з порушенням вимог законодавства, була безумовно повернута у власність держави. Крім того, використання об`єктів нерухомості, які повинні належати виключно Українському народу, іноземними громадянами країни-агресора в умовах повномасштабної військової агресії російської федерації проти України порушує інтереси держави у сфері забезпечення продовольчої та економічної безпеки як основ державного суверенітету, що тягне за собою невідкладне вжиття вичерпних заходів щодо конфіскації такої земельної ділянки у власність держави для її подальшого використання в інтересах національної безпеки України.

Компетентним органом, що захищає інтереси держави є Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, до повноважень якого належить звернення до суду із позовом про конфіскацію спірної земельної ділянки, яка розташована на території Маріупольської міської територіальної громади Маріупольського району Донецької області, на користь держави.

Маріупольською окружною прокуратурою до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області спрямовано запит від 13.03.2025 № 55/1-1453 ВИХ-25, яким повідомлено про встановлений факт порушення ОСОБА_1 як іноземною громадянкою національного земельного законодавства у вигляді невідчуження належної їй земельної ділянки з кадастровим номером :01:008:1558 протягом року з дня набуття на неї права власності. Також прокуратурою запитано повідомити, чи вживалися та чи вживатимуться Головним управлінням Держгеокадастру в Донецькій області заходи щодо конфіскації спірної земельної ділянки шляхом звернення до суду із відповідною позовною заявою. Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області листом від 19.03.2025 № 10-5-0.6-899/2-25 повідомило Маріупольську окружну прокуратуру, що Головне управління вбачає порушенням земельного законодавства в тому, що ОСОБА_1 , будучи громадянкою російської федерації, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 0,0564 га, з кадастровим номером :01:008:1558, не відчужила вказану земельну ділянку. Крім того, повідомило, що заходи досудового характеру не вживалися, у зв`язку із обмеженим фінансування коштів на судові витрати, Головне управління не зверталося до суду, а тому не заперечує проти звернення Маріупольської окружної прокуратури з відповідним позовом щодо конфіскації вищевказаної земельної ділянки.

Таким чином, Головне управління, попри поінформованість щодо встановленого прокуратурою порушення у сфері земельного законодавства та наявність нормативно визначених функцій на звернення до суду із відповідним позовом, через обмеженість бюджетних асигнувань на сплату судового збору фактично не вжило та не планує в майбутньому вживати будь-які юридично значущі заходи щодо конфіскації спірної земельної ділянки у ОСОБА_1 на користь держави.

Відповідно до п. 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 про те, що незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи сільської ради про неможливість самостійно звернутись до суду з позовом про повернення земельної ділянки через відсутність коштів для сплати судового збору, сам факт не звернення до суду сільської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

З огляду на викладене, прокурором встановлено наявність підстав, визначених ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо представництва інтересів держави, з метою захисту та поновлення її інтересів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що прокурором цілком обґрунтуванні підстави звернення із цим позовом, спрямовані на захист інтересів держави, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для повернення позову на підставі п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України.

Щодо суті

Конституція України (стаття 13) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

За приписами ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним Кодексом України.

У відповідності до ч. ч. 1-3 ст.1 ЗК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

Частина 5 статті 22 ЗК України у взаємозв`язку з ч.1 ст. 130 цього Кодексу передбачає, що набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: а) громадяни України; б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; в) територіальні громади; г) держава.

Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Суб`єктами права приватної власності на землю відповідно до ст. 80 ЗК України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту частини другої статті 81 та інших норм ЗК України суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства.

Згідно ч. 3 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини.

Отже, законною підставою отримання у власність іноземним громадянином земельної ділянки сільськогосподарського призначення є прийняття спадщини.

За змістом ч. 4 ст. 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

Особливостей (уточнень) щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення особами, які отримали у власність ці ділянки за часів перебування у громадянстві України, а згодом змінили таке громадянство, статті 22, 81 та ін. Земельного кодексу України не містять.

Разом із тим слід зазначити, що статтею 145 цього Кодексу встановлено вимогу припинення права власності на земельну ділянку особи, якій земельна ділянка не може належати на праві власності.

Так, відповідно до статті 145 Земельного кодексу України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. Особа, до якої переходить право власності на земельну ділянку і яка не може набути право власності на землю, має право отримати її в оренду.

З викладеного випливає, що землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати лише тільки громадянину України.

Примусове припинення прав на земельну ділянку, у відповідності до пункту «в» ч.1ст. 143 ЗК України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки.

Якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду (ч.2 ст.145 ЗК України).

У відповідності до ч.4 ст.145 Земельного кодексу України конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.

Статтею 153 Земельного кодексу України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18.09.2013 (справа № 6-92цс 13), основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11.03.2003 «Новоселецький проти України», від 01.06.2006 «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обгрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Нормами Земельного кодексу України чітко визначена неможливість іноземців мати у власності земельні ділянки сільськогосподарського призначення та обов`язок припинити право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення шляхом її відчуження протягом року.

Судом установлено, що право власності ОСОБА_1 набуте на спірну земельну ділянку на підставі розпорядження Золотоніської районної державної адміністрації «Про затвердження остаточного розміру та вартості земельної частки (паю), передачу у власність та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки по Гельмязівській сільській раді» №247 від 11.07.2005.

Також установлено, що 04.11.2004 отримала паспорт громадянки рф, що підтверджується копією паспорта громадянина рф. Таким чином, відповідачка мала б протягом року відчужити належну їй земельну ділянку.

Статтею 378 ЦК України передбачено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинено за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Відповідно до вимог п.п. «д, е» ч. 1 ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: конфіскація за рішенням суду; не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Примусове припинення прав на земельну ділянку у відповідності до п.п. «в» ч. 1 ст. 143 ЗК України здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки.

Пунктом 10 частини 1 статті 346 ЦК України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності.

Норма частини 5 статті 41 Конституції України передбачає, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Отже, з наведеного слідує, що відповідачка з моменту отримання права власності на земельні ділянки протягом року мала б здійснити відчуження спірних земельних ділянок, проте цього не зробила.

Відтак, наявні підстави для припинення права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:008:1558, площею 0,0564 га, шляхом конфіскації земельної ділянки у власність держави.

Щодо вимоги про одночасне визнанням права власності держави

За змістом наведених вище судом норм законодавства (ст.41 Конституції України, ст.ст.354, 346 ЦК України, ст.ст.84, 140, 143 ЗК України) конфіскація земельної ділянки сама по собі має наслідком набуття на неї державою права власності та припинення права власності особи, в якої її конфісковано. Відтак, позовні вимоги прокурора про визнання права власності за державою на спірну земельної ділянки є зайвими та надмірними вимогами, а тому задоволенню не підлягають.

Разом з тим, суд вважає за необхідне відзначити, що конфіскація спірної земельної ділянки у власність держави не усуває необхідність виконання державою (її відповідним компетентним органом) вимог ч.4 ст.145 ЗК України, якщо для їх застосування є підстави.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Розподіл судових витрат.

Щодо судового збору.

Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь прокуратури суму сплаченого судового збору у розмірі 4542,00 грн (а.с. 57, 75).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 223, 247, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги прокурора - заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області до ОСОБА_1 про примусове припинення права власності на земельні ділянки шляхом їх конфіскації, визнання права власності за державою задовольнити частково.

Припинити громадянці російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:008:1558, площею 0,0564 га із цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, розташовану по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23).

Конфіскувати у громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) земельну ділянку з кадастровим номером :01:008:1558, площею 0,0564 га із цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, розташовану по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23) на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області ().

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Маріупольської окружної прокуратури Донецької області (ЄДРПОУ ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 4542,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 09 лютого 2026 року.

Суддя Наумова О.С.