КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/5171/24 Головуючий у І інстанції Шролик І.С.
Провадження №22-ц/824/2352/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 січня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Борисової О.В., Голуб С.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гук Альони Юріївни на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року та на додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 , через представника ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтував тим, що 25 листопада 2023 року о 15 год ОСОБА_1 у м. Києві по вул. Електротехнічній, 25, керуючи автомобілем BMW, д.н.з. НОМЕР_1 не враховувала дорожню обстановку, скоїла зіткнення з автомобілем «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить позивачу на праві власності, автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2023 року у справі 754/17642/23, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні ДТП.

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу автомобілем BMW, д.н.з. НОМЕР_1 на момент ДТП була застрахована в АТ «СК «АРКС», яке виплатило позивачу страхове відшкодування 160000,00 грн, в розмірі ліміту відповідальності.

Відповідно до звіту про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди заподіяної власнику колісного транспортного засобу від 06 грудня 2023 року № 2157, матеріальний збиток завданий власнику транспортного засобу «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_2 складає 392 008,75 грн, ринкова вартість пошкодженого колісного транспортного засобу складає 119 644,65 грн, відповідно до звіту від 29 лютого 2024 року № 2157-01.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути різницю між фактичним матеріальним збитком 392008,75 грн, виплаченим розміром страхового відшкодування 160000 грн, та ринковою вартістю пошкодженого автомобіля - 119644,65 грн, тобто 112344,10 грн, моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн, витрати за проведення експертного дослідження в розмірі 7500,00 грн, суму сплаченого судового збору та витрати на правничу допомогу.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 112 364,10 грн, компенсацію моральної шкоди в розмірі 5000 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн, витрати за проведення експертного дослідження в розмірі 7500,00 грн.

04 серпня 2025 року до Київського апеляційного суду через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_2 - Руденко Д.В. надіслав заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій останній просив стягнути з ОСОБА_1 на користь його довірителя витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 36 560,00 грн.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 серпня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням та з додатковим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Гук А.Ю.подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недотримання судом вимог процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 серпня 2025 року,ухвалити нове рішення у даній справі про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що звіт про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди заподіяної власнику колісного транспортного засобу від 06 грудня 2023 року № 2157 є не є належним доказом та не може бути прийнятий судом, оскільки позивач звернувся до ФОП ОСОБА_4 на 8 день після звернення до страхової компанії, тобто у строк, коли він ще не набув правових підстав для самостійного обрання аварійного комісара чи експерта для визначення розміру шкоди відповідно до вимог ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Натомість, в матеріалах справи міститься звіт №301/23 про оцінку колісного транспортного засобу «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_2 ,який був зроблений ФО-П ОСОБА_5 на замовлення АТ «Страхова компанія «АРКС» відповідно до якого зроблено висновок, що середня ринкова вартість транспортного засобу після ТДП (або залишкова вартість після ДТП) становить 181 948,67 грн.

Також міститься Висновок експерта №103/23 за результатами проведення експертного автотоварознавчого дослідження з визначення матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 18 грудня 2023 року, проведений судовим експертом Коваль Ігорем Миколайовичем на замовлення АТ «Страхова компанія «АРКС», відповідно до якого був зроблений висновок проте, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_2 ,внаслідок його пошкодження в ДТП, яке сталося 25.11.2023 р. становить 392 008,75 грн.

Враховуючи те, що матеріальний збиток становить 392 008,75 грн, залишкова вартість автомобіля після ДТП становить 181 948,67 грн, та виплата страхового відшкодування становить 160 000,00 грн, представник ОСОБА_1 - адвокат Гук А.Ю. вважає, що у відповідача виникає обов`язок сплатити різницю у розмірі 50060,08 грн.

Крім того, скаржник вказує, що відповідач не погоджується із переліком пошкоджень транспортного засобу «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_2 ,отриманих унаслідок ДТП, оскільки як вбачається із додатку до протоколу, пошкодження вказаного автомобіля були наступні: повністю передня частина авто (два крила, капот, осі, блок фари, бампер), тріщина лобового скла.

Також, представник ОСОБА_1 - адвокат Гук А.Ю. звертає увагу на те, що судом не враховано, що дорожньо-транспортна пригода сталася 25 листопада 2023 року, а 26 листопада 2023 року «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_2 , був виставлений на продажу на суму 11 500 доларів США, а 23 лютого 2024 року проведена перереєстрація на нового власника, тоді як відповідно до Звіту від 29 лютого 2024 року № 2157-01, ринкова вартість пошкодженого автомобіля складає 119644, 65 грн.

Щодо стягнення моральної шкоди, представник ОСОБА_1 - адвокат Гук А.Ю. вказує на те, що позивачем не надано підтвердження моральних страждань.

Представник відповідача вважає, що стягнення витрат у розмірі 7500,00 грн за проведення експертного дослідження є безпідставними, оскільки складений ФОП ОСОБА_4 звіт є неналежним доказом.

Щодо скасування додаткового рішення представник ОСОБА_1 - адвокат Гук А.Ю. зазначає, що Оболонським районним судом міста Києва при розгляді заяви про ухвалення додаткового рішення про судові витрати, невірно встановлені обставини справи, що мають істотне значення для вирішення справи.

Скаржник звертає увагу на те, що стягнуті судом першої інстанції витрати на правову допомогу є завищеними та не відповідають критеріям реальності.

Крім того, заяву про стягнення судових витрат адвокатом позивача було зроблено після ухвалення 31 липня 2025 року судового рішення у справі, як і надано докази розміру таких витрат. При цьому, договір про надання правничої допомоги було укладено 06 лютого 2024 року та 10 серпня 2024 року позивачем сплачено гонорар адвокату в розмірі 10 000,00 грн. Причини неможливості надання цих доказів при зверненні до суду, стороною позивача не повідомлялись.

Таким чином, на думку представника ОСОБА_1 - адвоката Гук А.Ю., підстави для ухвалення додаткового рішення у даній справі відсутні.

Відзиву на апеляційну скаргу на рішення суду та на додаткове рішення суду у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходило.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

ОСОБА_2 , який обізнаний про розгляд справи в Київському апеляційному суді, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 125), в судове засідання не з`явився.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні висловив свої заперечення щодо апеляційної скарги та просив її відхилити, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 серпня 2025 року залишити без змін.

Матеріали справи містять докази належного повідомлення ОСОБА_1 та її представника адвоката Гук А.Ю., а саме звіти про доставку вихідної кореспонденції суду сформовані автоматично через систему АСЕД «Апеляція».

До Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Гук А.Ю. надійшла заява про перенесення розгляду справи, у зв`язку з поганим самопочуттям останньої.

Колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила відмовити у задоволенні заяви, оскільки доказів на підтвердження поважності причин неявки адвокат Гук А.Ю. до заяви про перенесення розгляду справи не долучила.

Керуючись ч. 2 ст. 372 ЦПК України, апеляційний суд вважав за можливе розглядати справу у відсутності відповідача та її представника, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Гук А.Ю. не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого 29 грудня 2021 року, ОСОБА_2 є власником транспортного засобу «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_2 .

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2023 року, справа № 754/17642/23, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 25 листопада 2023 року о 15.02 год у м. Києві по вул. Електротехнічній, 25 на регульованому перехресті з автостоянки ринку «Троєщина» за участю автомобіля BMW, д.н.з. НОМЕР_1 , яким керувала відповідач. Під час ДТП завдано механічні пошкодження автомобілю Renault Megane, д.н.з. НОМЕР_2 , що належить позивачу.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди застрахована у АТ «СК «АРКС», на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів номер 213844254.

За зверненням ОСОБА_2 05 лютого 2024 року АТ «СК «АРКС» здійснило виплату страхового відшкодування в сумі 160 000,00 грн в межах ліміту відповідальності.

Відповідно до звіту про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди заподіяної власнику колісного транспортного засобу від 06 грудня 2023 року № 2157, яка проведена ФОП ОСОБА_6 на замовлення ОСОБА_2 на підставі договору від 04 грудня 2023 року, матеріальний збиток завданий власнику транспортного засобу «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_2 складає 392 008,75 грн, що становить його ринкову вартість до ДТП, оскільки вартість ремонту перевищує ринкову вартість,тому ремонт є нерентабельним.

Звітом ФОП ОСОБА_6 від 29 лютого 2024 року № 2157-01, визначена ринкова вартість пошкодженого транспортного засобу «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_2 , яка складає 119 644,65 грн. За складання звітів від 06 грудня 2023 року та 29 литого 2024 року, ОСОБА_2 сплатив ФОП ОСОБА_6 7500,00 грн.

З матеріалів страхової справи судом встановлено, що при складанні ФОП ОСОБА_6 . Акту №2157 технічного огляду колісного транспортного засобу від 04 грудня 2023 року були присутні власник ОСОБА_2 та представник страховика АТ «СК «АРКС» - експерт Коваль І.М. (а.с. 18-19 том 1)

Згідно з Актом огляду транспортного засобу від 04 грудня 2023 року, проведеного судовим експертом Коваль І.М. за замовленням страховика АТ «СК «АРКС», власник ОСОБА_2 від підпису Акту відмовився.

Висновком експерта ОСОБА_7 №103/23 від 18 грудня 2023 року визначена вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Renault Megane, д.н.з. НОМЕР_2 внаслідок його пошкодження в ДТП, яке сталося 25 листопада 2023 року в розмірі 392 008,75 грн.

В матеріалах страхової справи також міститься Звіт №301/23 від 21 грудня 2023 року складений ФОП ОСОБА_5 , яким визначена середня ринкова вартість колісного транспортного засобу «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_2 після ДТП станом на 25 листопада 2023 року в розмірі 181 948,67 грн.

Спір між сторонами виник з приводу стягнення з ОСОБА_1 , як винуватця ДТП, різниці між розміром завданих збитків та сумою виплаченого страхового відшкодування за відрахуванням вартості пошкодженого автомобіля та моральної шкоди, спричиненої пошкодженням майна.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, взявши до уваги саме звіт, складений оцінювачем ФОП ОСОБА_6 від 29 лютого 2024 року № 2157-01 про визначення ринкової вартості пошкодженого транспортного засобу Renault Megane, д.н.з. НОМЕР_2 , в розмірі 119 644,65 грн, виходив з того, що з ОСОБА_1 , як винуватця ДТП, на користь ОСОБА_2 , як потерпілого, слід стягнути майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 112 364,10 грн, що перевищує розмір виплаченого страхового відшкодування 160000 грн, зменшеного на розмір ринкової вартості пошкодженого автомобіля.

Вирішуючи питання про розмір компенсації моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з меж пред`явлених позовних вимог, врахував переживання, які зазнав позивач, ставши учасником ДТП, перенесений емоційний стрес, переживання, викликані пошкодженням належного транспортного засобу, необхідністю його відновлення, неможливість його використання у зв`язку із пошкодженням, змінами в звичному життєвому ритмі, спричиненими відсутністю автомобіля, як засобу пересування.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової (матеріальної) шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормою ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у ст. 7 Закону України «Про страхування». До них п. 9 ч. 1 вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Згідно зі ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV, яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно з ст. 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (абз. 1 п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961 IV).

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону № 1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (ст. 1194 ЦК України).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала і цивільно-правова відповідальність якої застрахована на підставі Закону № 1961-IV, можливе лише за умови, якщо згідно із цим законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до частини четвертої ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15, провадження № 14-176цс18, зроблений висновок, відповідно до якого відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди, що перевищує ліміт відповідальності страховика, і сумою виплаченого страхового відшкодування.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона не зобов`язує потерпілого визначати розмір збитків, які підлягають відшкодуванню, відповідно до вже сплаченої реальної вартості виконання відповідних відновлювальних робіт.

Таким чином сам по собі факт не здійснення потерпілою особою фактичної оплати, яку він мусить здійснити для відновлення пошкодженого автомобіля, не є достатньою підставою, у розумінні статей 22, 1192, 1194 ЦК України, для відмови у позові про відшкодування матеріальної шкоди.

Отже системний аналіз ст. 22 ЦК України ч. 2 ст. 1192, ст.1194 ЦК України дозволяє дійти висновку, що реальними збитками, які підлягають відшкодуванню є саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу.

Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі N 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст. 1194 ЦК України щодо відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Аналогічні по суті висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а тому факт ДТП та вина ОСОБА_1 у його вчиненні додаткового доказування не потребує.

Оскільки позивачем доведено факт заподіяння належного йому транспортному засобу матеріальних збитків винними діями відповідача та виплату страховою компанією суми в межах ліміту відповідальності, в даному конкретному випадку в розмірі 160 000,00 грн, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача різниці між сумою вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та сумою страхової виплати.

Доводи апеляційної скарги про те, що звіт про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди заподіяної власнику колісного транспортного засобу від 06 грудня 2023 року № 2157 є не належним доказом та не може бути прийнятий судом, так як позивач звернувся до оцінювача коли він ще не набув правових підстав для самостійного обрання аварійного комісара чи експерта для визначення розміру шкоди відповідно до вимог ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», апеляційний суд відхиляє, оскільки чинне законодавство не забороняє визначати розмір завданої шкоди самостійно шляхом звернення до оцінювача (експерта).

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції надав оцінку Висновку експерта №103/23 ОСОБА_7 , зробленому на замовлення АТ «СК «АРКС», в якому визначена вартість збитку транспортного засобу «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_2 , як у звіті ФОП ОСОБА_6 є однаковою - 392 008,75 грн.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно визначив вартість збитку завданого власнику транспортного засобу Renault Megane, д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , посилаючись на звіт про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди заподіяної власнику колісного транспортного засобу від 06 грудня 2023 року № 2157.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на звіт №301/23 про оцінку колісного транспортного засобу від 21 грудня 2023 року проведену суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 , колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні надав належну оцінку даному доказу та прийшов до обґрунтованого висновку про сумнівність викладеної у звіті №301/23 від 21 грудня 2023 року середньої ринкової вартість транспортного засобу «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_2 .

Крім того, суд першої інстанції обґрунтував, чому саме звіт зроблений ФОП ОСОБА_6 від 29 лютого 2024 року № 2157-01, про визначення ринкової вартості пошкодженого транспортного засобу «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_2 в розмірі 119644,65 грн є більш переконливим, аніж звіт зроблений ФОП ОСОБА_5 №301/23 від 21 грудня 2023 року.

Апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів на спростування висновків суду першої інстанції щодо надання оцінки звіту №301/23 від 21 грудня 2023 року, як доказу в даній справі, тому підстав для врахування даного звіту для визначення вартості різниці між фактичним матеріальним збитком, виплаченим розміром страхового відшкодування та ринковою вартістю пошкодженого автомобіля немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не погоджується із переліком пошкоджень транспортного засобу «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_2 , отриманих унаслідок ДТП, зазначених в додатку до протоколу, апеляційний суд відхиляє, оскільки на звороті схеми місця ДТП вказується перелік видимих пошкоджень транспортного засобу, які могли бути зафіксовані на момент складання схеми.

Поряд із цим, під час проведення огляду транспортного засобу експертом можуть бути виявлені додаткові пошкодження, що не зазначені у схемі ДТП, оскільки вони можуть бути приховані під зовнішніми елементами, панелями чи іншими приладами автомобіля та не є безпосередньо видимими під час огляду місця пригоди.

Доказів того, що виявлені експертами пошкодження транспортного засобу «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_2 , під час складання експертних висновків не були пов`язані з ДТП, яке сталося 25 листопада 2023 року о 15 год у м. Києві по вул. Електротехнічній, 25, за участю автомобілів BMW, д.н.з. НОМЕР_1 та «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_2 , стороною відповідача не надано.

Посилання в апеляційній скарзі на неправомірне стягнення витрат у розмірі 7500,00 грн за проведення експертного дослідження є безпідставним, оскільки складений ФОП Абрамкіна звіт є належним доказом даної справи, на який послався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, а відповідно до п. 2. ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати пов`язані із залученням експертів належать до судових витрат та підлягають стягнення у разі задоволення позовних вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправильне стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не надано підтвердження моральних страждань, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вказано в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова Пленуму ВСУ №4) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. (п.9 Постанови Пленуму ВСУ №4).

Відповідно до частини першої ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

На підтвердження протиправності дій відповідача, з приводу пошкодження автомобіля, що є обов`язковим при з`ясуванні підстав відшкодування заподіяних збитків, позивачем надано суду достатню кількість доказів, яким підтверджується вина відповідача.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Приймаючи до уваги той факт, що дорожньо-транспортна пригода призвела до пошкодження майна позивача, що спричинило душевні страждання, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що адекватною компенсацію моральної шкоди є сума в розмірі 5000,00 грн, які повинні бути стягнуті на користь позивачки з відповідача.

Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин та вірно застосовано норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, а тому доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування норм права є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.

Щодо доводів апеляційної скарги про скасування додаткового рішення судова колегія хоче зазначити наступне.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим ( рішення у справі «East/ West Allianc Limited проти України», заява № 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З огляду на викладене суд першої інстанції при визначенні розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу, який підлягав стягненню з відповідача, правильно врахував критерії, що визначені ч. 3 ст.141 ЦПК України, а саме реальність та розумність розміру витрат на правничу професійну допомогу, та зважаючи на доведеність наданих адвокатом послуг, які відображені в акті приймання-передачі, дійшов правильного висновку про витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір стягнутих судових витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи є безпідставними, оскільки сторона відповідача, заявляючи клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції не навела належних обґрунтувань вказаному.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано: договір про надання правової допомоги № 06/02-2024 від 06 лютого 2024 року; додаткову угоду від 06 лютого 2024 року до договору про надання правової допомоги № 06/02-2024 від 06 лютого 2024 року. Акт наданих послуг № АОРО0000126 від 04 серпня 2025 року АО «РО ЛЕКС», згідно якого обсяг наданих позивачу в загальному обсязі 36560,00 грн.

Вищезазначеним доказам на підтвердження витрат на правничу допомогу, судом першої інстанції, врахувавши заперечення сторони відповідача, була надана належна оцінка, з якою погоджується судова колегія.

Визначена судом сума витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність, зводяться до переоцінки доказів, а тому підлягають відхиленню.

Таким чином, судова колегія вважає, що додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 серпня 2025 року відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновки суду не спростовують.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гук Альони Юріївни необхідно залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 серпня 2025 рокузалишити без змін.

У такому разі розподіл судових витрат відповідача у вигляді сплаченого судового збору не проводиться згідно зі ст. 141, 382 ЦПК України.

В судовому засіданні перед судовими дебатами представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Руденко Д.В. заявив клопотання про долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції та просив колегію суддів в разі відмови в задоволенні вимог апеляційної скарги вирішити питання про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу.

Апеляційний суд вважає, що в задоволенні вимог представника позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу слід відмовити з огляду на таке.

Витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, що, однак, не зумовлює висновку про їх обов'язкову наявність у кожній справі та обов'язку суду в будь-якому випадку задовольнити заяву про їх відшкодування.

Відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи яких очікує зазнати у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також надати докази направлення на адреси інших учасників справи документів, які підтверджують понесені витрати на правничу допомогу для надання іншим сторонам можливості висловити свої заперечення щодо заявленої суми витрат на правничу допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що стороною позивача не подавався відзив на апеляційну скаргу та жодних заяв із зазначенням попереднього розрахунку можливих та/або понесених витрат на професійну правничу допомогу та щодо їх відшкодування в суді апеляційної інстанції.

Подаючи перед судовими дебатами апеляційному суду докази понесення витрат на правову, представник позивача, в порушення вимог ч. 9 ст. 83 ЦПК України не надав доказів, підтверджуючих направлення на адресу відповідача копій документів, які підтверджують понесені витрати на правничу допомогу, що позбавило сторону відповідача можливості подати до суду заперечення щодо розміру заявлених витрат, клопотання про зменшення розміру таких витрат відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України.

З підстав відсутності доказів надсилання (надання) копій документів, підтверджуючих витрати позивача на правову допомогу на адресу відповідача, апеляційний суд такі докази не приймає (ч. 9 ст. 83 ЦПК України), у зв'язку із чим відмовляє у задоволенні заяви про відшкодуванні судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гук Альони Юріївни залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 серпня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 03 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: О.В. Борисова

С.А. Голуб