ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/935/25 Номер провадження 22-ц/814/351/26Головуючий у 1-й інстанції Зуб Т. О. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий суддя: Триголов В.М.

Судді: Дряниця Ю.В., Лобов О.А.,

Секретар:Чемерис А.К.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 28 травня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Військова частина НОМЕР_1 , Виконавчий комітет Шевченківської районної у м. Полтаві ради як орган опіки та піклування, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 03.09.2003 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , який був розірваний рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03.12.2024 року. В шлюбі у сторін народився син- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У 2019 році ОСОБА_2 виїхала за межі України та почала проживати за кордоном. У 2022 році на початку повномасштабного вторгнення син ОСОБА_4 певний проміжок часу проживав разом зі своєю матір`ю- ОСОБА_2 в місті Лодзь в Польщі. 29.07.2022 року ОСОБА_2 разом з сином повернулися до України. Відповідачка повідомила, що буде повертатися за кордон сама, має намір виїхати на постійне місце проживання до Канади, а ОСОБА_4 залишиться. 01.08.2022 року ОСОБА_2 поїхала за межі держави та з цього часу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживає разом з ОСОБА_1 та перебуває на повному його утриманні. Також, позивач самостійно його виховує, займається лікуванням, розвитком здібностей, організовує дозвілля.

Позивач зазначає, що 30.08.2024 року під час перебування у відрядженні з туристичною групою в місті Яремче Івано-Франківської області ОСОБА_1 був зупинений представниками ІНФОРМАЦІЯ_2 . В приміщенні територіального центру комплектування та соціальної підтримки йому було відразу проведено медичний огляд та ОСОБА_1 одразу направили до навчального центру (військової частини НОМЕР_1 ). Син ОСОБА_4 повернувся до м.Полтави вже у супроводі іншого водія, та оскільки від відмовлявся від допомоги інших родчів ОСОБА_1 02.09.2024 року вирішив самовільно залишити військову частину НОМЕР_1 та повернутися до свого сина.

Встановлення факту, що він як батько самостійно виховує свого сина, необхідно для захисту прав та інтересів дитини, прав та інтересів його як батька, який займається вихованням та утриманням дитини, а також для подальшого оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, переміщення дитини, зняття з реєстрації та реєстрації місця проживання дитини. Та окрім того для отримання права на звільнення від військової служби відповідно до підп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Враховуючи вищенаведене, просив встановити факт самостійного виховання та утримання ним свого сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 28 травня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Військова частина НОМЕР_1 , Виконавчий комітет Шевченківської районної у м. Полтаві ради як орган опіки та піклування, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини- відмовлено.

Непогодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права без урахування доказів по справі та наданих свідками свідчень.

Зазначає, що судом першої інстанції було проігноровано, що законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урах?ванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.

Тому висновки суду першої інстанції є необгрунтованими, оскільки вони прямо суперечать редакції статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», в тому числі і щодо того, що факт свідомого ухилення іншого з батьків від участі у вихованні та утриманні дитини може бути підтверджений лише рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав.

Скаржник наголошує, що дійсно одноособово виховує та утримує сина ОСОБА_4 з серпня 2022 року , адже його дружина ОСОБА_2 покинула Україну в 2022 році , допомоги в вихованні та утриманні сина не надає, повертатись до України наміру не має. Відтак , судом не надано належної оцінки доказам у справі , що вказують на виховання ОСОБА_4 лише батьком , та на те що періодичне спілкування відповідача ОСОБА_2 з сином не може вважатися його утриманням та вихованням.

Зважаючи на викладене апелянт просить скасувати рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 28 травня 2025 року та постановити нове про задовлення його вимог.

Від ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи без її участі , у якому відповідач вказує, що позов та апеляційну скаргу визнає , просить задовольнити вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Шлюб між сторонами розірваний рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03.12.2024 року .

Згідно витягу з реєстру територіальної громади, малолітній ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 32). Згідно довідки № 249 від 10.09.2024 року ОСОБА_3 навчається у 9-Е класі Ліцею № 31 Полтавської міської ради .

З наданої характеристики вбачається, що батько багато уваги приділяє вихованню сина, допомагає у навчанні, цікавиться шкільним життям, підтримує контакт з класним керівником та іншими вчителями, постійно відвідує батьківські збори, бере активну участь у діяльності пов`язаній з життям класу. Мати ОСОБА_4 з 2020 року до школи не приходила, навчанням сина не цікавилась, участь у батьківських зборах не брала. Мати довий час проживає закордоном .

Відповідно до характеристики учня мовного центру "Family and Friends" ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , він навчається в мовній школі з вересня 2022 року, а саме вивчає курс з англійської мови. Батько учня- ОСОБА_1 , приділяє належну увагу вихованню сина, постійно супроводжує дитину на заняття та вчасно забирає з навчання, так як ОСОБА_4 відвідує мовну школу у вечірній час після занять в загальноосвітньому закладі- ліцеї № 31. За весь час навчання в школі, батько учня вчасно та особисто сплачує за послуги, та за власний рахунок придбає додаткові підручники для більш успішного вивчення матеріалу. Мати учня в навчальному процесі участі не приймає. Зі слів ОСОБА_4 , вона майже постійно знаходиться за кордоном.

Відповідно до декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу № 0001-МТ8Х-0010 від 06.09.2024 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклав декларацію у КП «Полтавський районний клінічний центр первинної медичної допомоги» Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області з лікарем ОСОБА_5 , де у графі «Довірена особа пацієнта для повідомлення у разі настання екстреного випадку з пацієнтом»; зазначено ОСОБА_1 (тел. НОМЕР_2 ) та у графі «Законний представник пацієнта» також зазначені його контактні дані.

Актом обстеження житлового будинку АДРЕСА_2 та підтвердження фактичного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 встановлено фактичне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у житловому будинку АДРЕСА_2 .

У наданій характеристиці ТОВ «Автоцентр Полтава» від 09.09.2024 року зазначено, що він одружений, але з дружиною не проживає та виховує сина самостійно. Відповідно себе поводив і у колективі та при вихованні сина, який неодноразово перебував разом з ним на роботі, оскільки інших близьких дорослих для здійснення виховання чи догляду, на час перебування батька на роботі- відсутні, оскільки його матір виїхала за межі України. ОСОБА_1 уникав робочих відряджень у зв`язку з сімейними обставинами обґрунтовуючи своє рішення одноосібним вихованням дитини.

У період з 09.09.2024 року по 31.12.2024 року ОСОБА_1 працював за цивільно-правовим договором з ФОП ОСОБА_6 . В подальшому, 01.01.2025 року відповідно до додаткової угоди термін дії договору продовжений до 30.06.2025 року .

Згідно Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець Україна, Супрунівка на території України станом на 26.02.2025 є особою, стосовно якої відомості про притягнення до кримінальної відповідальності відсутні, відомості про наявність незнятої чи непогашеної судимості відсутні, відомості про розшук відсутні .

Відповідно до декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу № 0001-МТ8Х-0010 від 06.09.2024 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклав декларацію у КП «Полтавський районний клінічний центр первинної медичної допомоги» Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області з лікарем ОСОБА_5 , де у графі «Довірена особа пацієнта для повідомлення у разі настання екстреного випадку з пацієнтом»; зазначено ОСОБА_1 (тел. НОМЕР_2 ) та у графі «Законний представник пацієнта» також зазначені його контактні дані .

З листа ІНФОРМАЦІЯ_4 № 13692 від 04.10.2024 року вбачається, що 30.08.2024 року на території Івано-Франківської області, під час оповіщення був встановлений ОСОБА_1 , 1975 року народження, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , який в подальшому був запрошений до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_5 для уточнення його військово-облікових даних. Військовозобов`язаному ОСОБА_1 , 1975 року народження, були роз`яснені його права та обов`язки відповідно до вимог Правил військового обліку, які затверджені Постановою КМУ № 1487 від 30.12.22 року, він в добровільному погодився пройти ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_5 для встановлення ступеня придатності до військової служби, відповідно до направлення № 3107 ІНФОРМАЦІЯ_5 . З результатами проходження ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_5 військовозобов`язаний ОСОБА_1 , 1975 року народження на підставі статей 17-В, графи 2 Розкладу хвороб, графи - ТДВБ наказу 402 МОУ його визнано придатним до військової служби.

Листом Військової частини НОМЕР_1 № 885 від 23.01.2025 року повідомлено, що рядовий ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 31.08.2024 по день самовільного залишення військової частини- 02.09.2024 року. Інформація щодо місця перебування рядового ОСОБА_7 після 02.09.2024 у військовій частині НОМЕР_1 відсутня. Особова справа на рядового ОСОБА_7 у військовій частині НОМЕР_1 не заводилася, оскільки він проходить військову службу за призовом під час загальної мобілізації. Особова справа з територіального центру комплектування та соціальної підтримки, який проводив мобілізацію, не надходила.

30.08.2024 року військовозобов`язаного ОСОБА_1 взято на військовий облік в ІНФОРМАЦІЯ_6 . В зв`язку з тим, що останній придатний до військової служби та станом на 30.08.2024 року у нього відсутні підстави для непризову до ЗСУ по мобілізації, 31.08.2024 року його сформовано в команду та направлено в розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 . ІНФОРМАЦІЯ_7 військовозобов`язаного ОСОБА_1 1975 року народження на підставі абз. 3 п. 2 ч. 5 ст. 37 знято з військового обліку в зв`язку з призовом до ЗСУ.

Відповіддю Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області № 8265-2024 від 10.10.2024 року було повідомлено, що перевіркою встановлено, що 30.08.2024 близько 22-24 год надійшло повідомлення зі служби «102» від ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_2 про те, що на АЗС «Укрнафта», що знаходиться в м. Яремне, вул. Свободи, Надвірнянського району, Івано- Франківської області., 30.08.2024 близько 08-10 год. забрали його батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителя АДРЕСА_2 , та повезли у невідомому напрямку. Заявник перебуває на АЗС сам, мама на даний час знаходиться за кордоном. Виїздом ГРПП відділення поліції № 1 (м. Яремне) на місце події, було встановлено, що під час здійснення заходів з оповіщення мобільною групою ІНФОРМАЦІЯ_8 30.08.2024 року близько 08-20 год. неподалік пожежної частини в м. Яремче було зупинено громадянина України призовного віку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителя АДРЕСА_2 , з метою перевірки військово-облікових документів. Оскільки, ОСОБА_1 не мав біля себе відповідних документів йому було запропоновано проїхати до ІНФОРМАЦІЯ_4 для перевірки облікових даних, на що він добровільно погодився. В подальшому було встановлено, що ОСОБА_1 є порушником військового обліку та не має права на відстрочку чи бронювання, у зв`язку із чим вище вказаному громадянину було запропоновано пройти військово-лікарську комісію. Працівники ІНФОРМАЦІЯ_4 керувались наказом коменданта Надвірнянського району Івано-Франківської області від 24.11.2023 року № 4 «Про організацію роботи спільних рухомих нарядів на посилених контрольно-пропускних пунктах, маршрутах патрулювання на території Надвірнянського району з метою забезпечення заходів правового режиму воєнного стану» та Указом Президента України від 23 липня 2024 року № 3891-ІХ. Поруч з неповнолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 знаходився знайомий його батька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , житель АДРЕСА_4 , який зобов`язався взяти піклування над неповнолітнім ОСОБА_3 до приїзду в м. Полтава та передачі його родичам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем дитини може мати негативні наслідки для матері дитини. Постійне проживання відповідачки за кордоном не свідчить про те, що вона ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання сина, а долучені до матеріалів справи докази свідчать лише про проживання дитини разом з батьком. Крім того, звернення із позовною заявою про встановлення факту перебування на утриманні неповнолітнього сина в цій справі необхідне ОСОБА_1 для вирішення питання щодо можливості відстрочки від призову. Однак, утримання та виховання дітей батьком є його законним обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), від 14 січня 2026 року у справі № 507/2828/24 (провадження № 61-14056св25).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання сина разом із батьком. Однак, судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що матір не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

При цьому перебування відповідачки за кордоном не може бути підставою для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, оскільки зазначене не перешкоджає матері спілкуватися та брати участь у житті неповнолітнього сина.

Таким чином, колегія суддів відхиляє твердження апелянта про те, що саме лише проживання сина разом із ним є підставою для встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини, оскільки ці докази жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.

Також, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що позивач у цій справі, заявляючи вимогу про встановлення факту самостійного виховання сина, послався на те, що постала необхідність юридичної фіксації цього факту з метою отримання соціальних та інших пільг, на дитину яку виховує лише один із батьків, та отримання звільнення з військової служби на підставі п.г п.2 ч.4 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Однак, приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків (див. постанову Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 495/432/23).

Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 20 січня 2026 року у справі № 137/1845/24 (провадження № 61-14408св25).

Відтак, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального та процесуального права і фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини.

У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23) зазначив, що в розумінні приписів ст. 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

З огляду на викладені норми права не заперечення відповідача щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини ОСОБА_1 , не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини її виховання та утримання є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 , 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 28 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: Ю.В. Дряниця

О.А. Лобов