ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/7828/23 Головуючий суддя І інстанції Лук`яненко С. А.
Провадження № 22-ц/818/391/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: завданої внаслідок ДТП
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Бєлих Ярослава Євгенійовича, на рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 травня 2025 року у справі за позовом Управління Служби безпеки України в Харківській області до ОСОБА_1 , третя особа Публічне акціонерне товариство «Національна Акціонерна страхова компанія «Оранта» про стягнення матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

в с т а н о в и в :

УСБУ в Харківської області через свого представника О.Костіна звернулося до Харківського районного суду Харківської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якій просило стягнути з відповідача на користь Управління Служби безпеки України в Харківській області матеріальну шкоду у розмірі 116451,46 грн. та судовий збір в розмірі 2684 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 18 лютого 2023 року о 15 год. 24 хв. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом, який належить позивачу, - VOLKSWAGEN GOLF, державний номерний знак НОМЕР_1 , в м.Харкові, по вул.Волонтерській б.4/6, на регульованому перехресті з вул. Озерянська, при повороті ліворуч, не надала перевагу в русі автомобілю VOLKSWAGEN TRANSPORTER, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який рухався в зустрічному напрямку прямо, та скоїла з ним зіткнення. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження із матеріальними збитками. Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 20 березня 2023 року по справі №642/1020/23 ОСОБА_1 було визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП.

На момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 була застрахована за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у ПАТ НАСК «ОРАНТА», страховий поліс №АТ 2674779, яке здійснило страхову виплату в розмірі 101017 грн.70 коп. на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_3 (СТО, з яким УСБУ в Харківській області укладено договір на надання послуг з ремонту транспортних засобів). ФОП ОСОБА_4 02 березня 2023 року провів дефектовку пошкодженого автомобіля та виставив Управлінню рахунок №12 за відновлюваний ремонт автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER на загальну суму 235967,92 грн. Крім того, Управлінням було замовлено судовому експерту ФОП ОСОБА_5 та проведено транспортну товарознавчу експертизу та визначено суму матеріального збитку, нанесеного автомобілю VOLKSWAGEN TRANSPORTER д/н НОМЕР_2 , пошкодженому внаслідок ДТП 18.02.2023 року. Відповідно до висновку експерта №54В від 30.08.2023 року сума матеріального збитку, заподіяного власнику пошкодженого автомобіля складає 217469 грн.16 коп. Оскільки вина відповідача у скоєнні ДТП повністю встановлена, витрачені кошти на ремонт автомобіля підтверджені належним чином, страхові відшкодування не в повній мірі покрили понесені витрати, то з відповідача підлягає стягненню різниця між отриманими страховими виплатами та реальними витратами, визначеними у висновку товарознавчої експертизи у розмірі 217469,16 грн.-101017,70 грн.=116451,46 грн.

Представником відповідача ОСОБА_6 наданий до суду відзив, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 суми матеріальної шкоди, яка не була сплачена в межах ліміту відповідальності страховика у розмірі 28982,30 грн., як таких, що пред`явлені до неналежного відповідача.

На обґрунтування своєї позиції зазначив, що відповідно до висновку експерта №54В від 30.08.2023 року, яка була виконана на замовлення УСБУ в Харківській області ФОП ОСОБА_5 , сума матеріального збитку внаслідок пошкодження автомобіля позивача становить 217469 грн. 16 коп. Страховик ПАТ НАСК «Оранта» здійснив страхову виплату у розмірі 101017 грн.70 коп. Відповідно до договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у ПАТ НАСК «Оранта» страховий поліс АТ №2674779 від 29.06.2022 року, страхова сума (сума страхового відшкодування/ліміт відповідальності страховика) за шкоду, заподіяну майну становить 130000 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача різницю між отриманими страховими виплатами та реальними витратами у розмірі 116451,46 грн.

Але страхова компанія сплатила страхове відшкодування менше вказаного ліміту відповідальності за договором. Отже належним відповідачем за позовними вимогами у розмірі 28982,30 грн. є ПАТ НАСК «Оранта», а не відповідачка ОСОБА_1 , а тому в цій частині заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 30 травня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління Служби безпеки України в Харківській області матеріальну шкоду у розмірі 116451 грн. 46 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління Служби безпеки України в Харківській області судовий збір у розмірі 2684 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Бєлих Я.Є. посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права просить рішення скасувати, новим рішенням задовольнити позов частково та стягнути з ОСОБА_1 на користь УСБУ в Харківській області матеріальну шкоду у меншому розмірі, 87496 грн 16 коп.

Скарга мотивована тим, що належним відповідачем за позовними вимогами за шкоду завдану транспортному засобу Позивача, яка відповідає ліміту відповідальності страховика ПАТ НАСК«ОРАНТА», 130 000 (сто тридцять тисяч) гривень, є саме страховик. І лише шкода поза межами вказано ліміту відповідальності відшкодовується Відповідачкою ОСОБА_1 .

Відповідачка ОСОБА_1 є належним відповідачем за позовними вимогами Позивача про відшкодування шкоди лише поза межами вказаного ліміту відповідальності страховика ПАТ НАСК«ОРАНТА».

Суд першої інстанції не врахував останні правові висновки, які були висловлені з цього приводу у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц та від 22 лютого 2022 року по справі № 201/16373/16-ц, та помилково застосував правові висновки, які були висловлені у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року по справі № 6-691цс15, що є свідченням недотримання судом першої інстанції висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 та відповідно порушення норм частини 4 статті 263 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник УСБУ в Харківській області Колеснік І.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Вказує, що ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну становив 130 000 грн, а фактично виплачено лише 101017,70 грн.

Відповідно до страхового акту та інших доказів у матеріалах справи, розмір шкоди з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством складає 101017,70 грн, таким чином у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування понад розміру шкоду з урахуванням зносу, яке складає 101017,70 грн.

Вважає, що у відповідача виник обов`язок з відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 116451,46 грн як різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей ,що підлягають заміні.

Отже доводи апелянта щодо неврахування коефіцієнта фізичного зносу та його покладення на страхову компанію не узгоджуються з положеннями чинного законодавства та усталеною судовою практикою, які зобов`язують саме відповідачку ОСОБА_1 , а не страхову компанію сплачувати вказані збитки, які не покриваються договором.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Суд своє рішення мотивував наступним.

Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

При цьому суд покликався на правові висновки, які були висловлені Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 про те, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, а також - Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Оскільки вартість майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача ОСОБА_1 , перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.

Стосовно вищевказаних заперечень ОСОБА_1 щодо відсутності у неї обов`язку відшкодовувати шкоду в межах страхового ліміту 130 000 грн, суд зазначив наступне.

Відповідно до страхового акту ПАТ «НАСК`ОРАНТА» № ОЦВ-СП-23-20-87693/1 від 21.03.2023 року сума страхового відшкодування, яка розрахована відповідно до наданих документів, становить 101017,70 грн., що не перевищує суми страхового ліміту.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову у здійсненні страхового відшкодування (ст.36, 37 Закону 1961-1V). При цьому, розмір страхової виплати з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не повинен, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за ст.1194 ЦК України.

Таким чином, розмір страхової виплати, якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі і частково відшкодувала шкоду згідно із ст. 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її відповідальності.

При цьому суд також послався на правові висновки, які були висловлені у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15 та Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц.

Відповідно до страхового акту №ОЦВ-СП-23-20-87693/1 від 21.03.2023 розмір страхового відшкодування з урахуванням зносу деталей складає 101017,70 грн., яка сплачена на р/р ФОП ОСОБА_3 , тобто в межах страхового ліміту. Таким чином у страховика не виник обов`язок виплати страхового відшкодування понад розмір шкоди у розмірі вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу деталей.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 несе відповідальність перед позивачем за шкоду, спричинену в результаті ДТП, яка сталася 18.02.2023 року, однак відповідальність відповідача згідно зі статтею 1194 ЦК України обмежена різницею між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, в даному випадку - різницею між вартістю відновлювального ремонту та виплатою страховика в сумі 116451,46 грн.

За таких обставин саме ОСОБА_1 , як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язана сплатити позивачу таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Колегія погоджується з такими висновками суду.

Предметом спору є відшкодування матеріальної шкоди через недостатність, на думку позивача, суми страхового відшкодування для відновлення пошкодженого майна.

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, а п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України передбачає, що шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Статтею 1192 ЦК України передбачено, що якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Таким чином, страховик за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також є відповідальною особою за завдані збитки.

Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Саме такий правовий висновок щодо субсидіарної відповідальності особи, яка є винною у скоєнні ДТП, був висловлений у постанові ВП ВС від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18).

Разом з тим, страховий випадок покриває не усі збитки потерпілої особи, а лише ті, які прямо передбачені страховим полісом та відповідним законом.

Зокрема, правила відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені у статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції на день ДТП), згідно з пунктом 22.1 якої у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Отже, страховик за договором страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує лише шкоду, яка визначена та оцінена в порядку, встановленому цим законом.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно зі статтями 29, 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством. Шкоду, пов`язану з утратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28,29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Тому відшкодування шкоди, пов`язану з відновленням товарної вартості, з огляду на положення ст.ст. 22, 1192 ЦК України про право потерпілої особи на повне відшкодування завданих збитків, відповідно до реальної вартості втраченого майна, покладається відповідно до вказаних норм ст.ст. 1166, 1187 ЦК України на особу, яка керувала автомобілем та є винною у скоєнні ДТП.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.

Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.

Отже, показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу.

Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду.

Враховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, викликане передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей у результаті зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів й агрегатів, з`єднань і захисних властивостей покриттів унаслідок ДТП і подальшого ремонту. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є результатом проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією з причин фізичного зносу (у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту), яким характеризується величина втрати товарної вартості.

Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до конкретних виявів реальних збитків, ст.ст. 22, 1192 ЦК України.

Відповідно до пункту 8.6.1 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або працездатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики).

Тобто величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкодженої: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації, усіх типів КТЗ.

Пунктом 8.6.2 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо) (підпункт «е»).

Таким чином, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли проводиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, якщо це впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, скла, шин тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується.

Судом встановлено наступне.

18 лютого 2023 року о 15 год. 24 хв. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом VOLKSWAGEN GOLF державний номерний знак НОМЕР_1 , в м.Харкові, по вул.Волонтерській б.4/6, на регульованому перехресті з вул.Озерянська, при повороті ліворуч, не надала перевагу в русі автомобілю VOLKSWAGEN TRANSPORTER, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який рухався в зустрічному напрямку прямо, та скоїла з ним зіткнення. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження із матеріальними збитками.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 20 березня 2023 року по справі №642/1020/23 ОСОБА_1 було визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу VOLKSWAGEN GOLF державний номерний знак НОМЕР_1 була застрахована 29.06.2022 у ПАТ «НАСК «ОРАНТА» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АТ/2674779. Страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну становить 130000 грн.

Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 власником автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER д/н НОМЕР_2 є УСБУ в Харківській області.

Вказаний автомобіль відповідно до довідки начальника фінансового відділу УСБУ в Харківській області Є.Верменика від 29.08.2023 року знаходиться на балансовому обліку Управління Служби безпеки України в Харківській області з 28.08.2019 року.

Відповідно до рахунку на оплату №12 від 02 березня 2023 року ФОП ОСОБА_4 сума відновлювального ремонту становить 235967,92 грн.

Як вбачається із Страхового акту №ОЦВ-СП-23-20-87693/1 від 21 березня 2023 року ПАТ НАСК «ОРАНТА», сума страхового відшкодування на ремонт автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER д/н НОМЕР_2 за договором страхування №АТ 2674779 від 29.06.2022 року, складає 101017,70 грн., одержувачем якої є ФОП ОСОБА_7 .

Згідно з висновком судового експерта Шаповалова В.І. за №54В від 30.08.2023 року за результатами транспортної товарознавчої експертизи сума матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER д/н НОМЕР_2 , номер шасі (VIN) НОМЕР_4 2019 року виготовлення, пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 18.02.2023 року, складає 217469,16 грн. У звіті визначено вартість відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу складових частин, що підлягають заміні. У висновку також зазначена ремонтна калькуляція №27В від 23.05.2023, фототаблиця пошкоджень автомобіля, копія свідоцтва № НОМЕР_5 про затвердження кваліфікації експерта Шаповалова В.І.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Аналогічні висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-115бсв 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61- 12032св19),

Вказана правова позиція також підтримана у постановах Верховного Суду від 15 жовтня 2020року, справа № 755/7666/19, від 03.02.2021 року, справа № 592/8115/18.

Отже, вказаний висновок ВС України є сталим і не змінений касаційним судом, не суперечить вказаним нормам матеріального права та висновкам касаційного суду про субсидіарний характер відповідальності особи, яка є винною у скоєнні ДТП, а тому суд першої інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України правильно взяв його до уваги. Наведені з цього приводу доводи скарги є безпідставними.

Отже, якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Оскільки вартість майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача ОСОБА_1 , перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.

Тому суд першої інстанції обґрунтовано, з покликанням на вказані норми матеріального права та правові висновки касаційного суду, відхилив заперечення сторони відповідачки про те, що у сума шкоди у розмірі 28982,30 грн. підлягає стягненню в межах страхового ліміту 130000 грн. із страховика, а не з відповідача.

Встановивши вказані обставини відповідно до наявних у справі доказів, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що вартість майнового збитку, завданого УСБУ в Харківській області пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_1 , перевищує сплачене ПАТ «НАСК «Оранта» страхове грошове відшкодування, а тому відповідно до умов страхового полісу та вказаних норм матеріального права має бути стягнуте з ОСОБА_1 на користь позивача різниця між вартістю фактичного відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля і страховою виплатою (страховим відшкодуванням-101017,70 грн, яка складає 217469,16 грн (з них: 116451 грн 46 коп. - непокрита страховою виплатою страховика відповідача вартість відновлювального ремонту.

В свою чергу,ПАТ «НАСК «Оранта» прийняло рішення про відшкодування позивачу шкоди в розмірі 101017,70 грн.

Оскільки вартість майнового збитку, завданого Позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із Відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням, що складає: 217469,16-101017,70 = 116451,46 грн.

Проаналізувавши встановлені у справі обставини відповідно до наведених правових норм, з урахуванням того, що стороною відповідача не надано жодних доказів на спростування розміру завданої позивачу майнової шкоди, суд дійшов до законного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

За змістом ст. 81 ЦПК України, обов`язок доказування обставин, на які посилається сторона, як на підставу своїх вимог і заперечень покладається на кожну із сторін.

Враховуючи, що висновок експерта №54В від 20.08.2023 про оцінку матеріального збитку , складений судовим експертом Шаповаловим В.І. (свідоцтво №409 від 31.05.2013 видане на підставі Центральної експертне-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України відповідає вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами), та на думку колегії суддів, саме відповідач мав надати докази на спростування висновку щодо розміру заподіяних збитків, зазначеного у висновку експерта №54В від 30.08.2023, чого останньою зроблено не було.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 не заявляла клопотання про призначення судової експертизи.

Таким чином, враховуючи те, що відповідач в силу частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України не надав доказів на противагу поданого звіту, не спростував визначений розмір матеріального збитку та вартість транспортного засобу після ДТП, а отже не довела, що такий визначено експертним дослідженням неправильно.

За викладених обставин, які відповідають наявним у справі доказам, та вказаного правового обґрунтування, - колегія суддів дійшла висновку, що доводи скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, та не спростовують висновки суду першої інстанції.

Оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати залишаються за ним.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Бєлих Ярослава Євгенійовича, залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 09 лютого 2026 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

Н.П.Пилипчук.