ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року м. Чернівці Справа № 727/16197/25

Провадження №22-ц/822/257/26

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача - Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н. К., Лисака І. Н.,

за участю секретаря судового засідання: Собчук І. Ю.,

учасники справи:

заявник - старший державний виконавець Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Ткач Володимир Іванович,

стягувачі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Буковинська взуттєва фабрика «КАЙРОС», Акціонерне товариство «Український банк реконструкції та розвитку», Державна митна служба України Чернівецька митниця,

боржник ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Новіков Олександр Павлович, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 грудня 2025 року, головуючий у І-й інстанції Гавалешко П. С.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2025 року старший державний виконавець Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Ткач В. І. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .

Подання обґрунтоване тим, що на виконанні у Першому відділі державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України знаходяться виконавчі провадження 79704474, 77469038, 75570535.

За вказаними виконавчими документами боржником є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який згідно з матеріалами виконавчого провадження є громадянином України.

Судові рішення на день звернення боржником не виконано, декларацію не надано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, не здійснено, що суперечить вимогам частини п`ятої статті 19 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно з відповіддю Державної міграційної служби України боржник документований паспортами України для виїзду за кордон серія НОМЕР_2 , виданий 21.08.2017, орган, що видав 7302, та серії НОМЕР_3 , виданий 21.03.2014, орган, що видав 1401.

Вжитими виконавцем заходами встановлено, зокрема, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що боржнику належить нерухоме майно на праві власності, однак боржник рішення не виконує.

Просить тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України фізичну особу - боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 до виконання боржником фінансових зобов`язань.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 грудня 2025 року подання задоволено, тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України фізичну особу - боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 до виконання боржником фінансових зобов`язань.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 ухиляється від сплати заборгованості, а обмеження у праві виїзду за кордон дасть можливість стягнути суму заборгованості.

Не погодившись з указаною ухвалою, представник боржника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити державному виконавцю в задоволенні подання.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом не з`ясовано обставини, що мають істотне значення для справи, а також проігноровано усталену практику Верховного Суду та керівні роз`яснення вищих судових інстанцій щодо застосування виключного заходу забезпечення виконання рішення у вигляді обмеження конституційного права на свободу пересування.

Вказує на те, що суд першої інстанції не врахував статус боржника як внутрішньо переміщеної особи (ВПО), факт знаходження основного майна боржника на тимчасово окупованій території, відсутність належного повідомлення боржника про відкриття виконавчих проваджень, об`єктивну неможливість виконання рішення через відсутність доходів (що визнано самим судом в ухвалі), а також підготовчі дії боржника щодо ініціювання процедури банкрутства.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідача, пояснення представника боржника адвоката Новікова О. П., обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України установлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам процесуального права, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у Першому відділі державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України старшого державного виконавця Ткача В. І. знаходяться виконавчі провадження 79704474, 77469038, 75570535.

Так, 11 березня 2025 року старшим державним виконавцем Ткачем В. І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 77469038 з примусового стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Український банк реконструкції та розвитку» грошових коштів у розмірі 14 530 865, 76 грн, судового збору 3654 грн, відповідно до виконавчого листа №242/3704/14 від 01 липня 2024 року, який видано Селидівським міським судом Донецької області.

23 липня 2025 року старшим державним виконавцем Ткачем В. І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 75570535 з примусового стягнення з ОСОБА_1 на користь Державної митної служби України Чернівецька митниця штрафу у розмірі 17 000 грн, відповідно до постанови №0468/40800/23 від 06 грудня 2023 року, виданої Державною митною службою України Чернівецька митниця.

28 листопада 2025 року старшим державним виконавцем Ткачем В. І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 79704474 з примусового стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Буковинська взуттєва фабрика «Кайрос» грошових коштів у розмірі 2 023 293, 35 грн, відповідно до наказу №926/869-б/23 від 05 листопада 2025 року, який видано Господарським судом Чернівецької області.

З актів старшого державного виконавця Ткача В. І. від 15 грудня 2025 року та 18 грудня 2025 року вбачається, що за виходом за адресою, вказаною у виконавчому документі, дверей квартири ніхто не відчиняє. Транспортних засобів, що належать боржнику, у дворі будинку не виявлено.

З доданих до подання матеріалів вбачається, що старшим державним виконавцем Ткачем В. І. вживалися заходи, спрямовані на примусове виконання виконавчих проваджень, а саме отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що боржнику ОСОБА_1 належить ряд об`єктів нерухомого майна та які знаходяться в м. Донецьк та в м. Макіївка Донецької області, тобто на тимчасово окупованій території рф.

Згідно з відповіддю Державної міграційної служби України боржник документований паспортами України для виїзду за кордон серія НОМЕР_2 , виданий 21.08.2017, орган, що видав 7302, та серії НОМЕР_3 , виданий 21.03.2014, орган, що видав 1401.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статті 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані права не можуть бути об`єктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому пакті.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином. У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Угорщини», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...».

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин (правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 331/8536/17-ц, провадження № 61-6899св19).

Відповідно до вимог статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

За змістом пункту 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон є ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Ухиленням від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням суду, що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, є будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли у нього є всі реальні можливості виконати цей обов`язок (наприклад, наявність майна, грошових коштів, тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: - відступати, відхилятися, вивертатися; - намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; - навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з огляду на викладене, значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених рішенням», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», як то: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронні гаманці в емітентах електронних грошей, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Отже, передбачені законом юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон можуть бути установлені судом не за наявність факту невиконання зобов`язання, установленого рішенням суду, а за ухилення від його виконання.

З матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем вказано, що судове рішення боржником не виконано, декларацію не надано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, не здійснено, однак не визначено в чому саме полягає ухилення боржника від виконання покладених на нього зобов`язань виконавчим документом.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги і не надав правової оцінки тим обставинам, що будь-яких доказів ухилення боржника від виконання рішення суду, а також доказів про реальну можливість боржника виконати зазначене рішення матеріали подання не містить.

Долучені до подання письмові матеріали факту умисного ухилення ОСОБА_1 від виконання виконавчих документів не підтверджують, що боржник в будь-який спосіб отримував кореспонденцію від виконавця, у тому числі постанови про відкриття виконавчого провадження у відповідності до вимог частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», уникав виклику чи навмисно не виконував вимоги виконавця, приховував майно, змінив місце проживання чи роботи з метою ухилення від виконання виконавчих проваджень 79704474, 77469038, 75570535.

В даному випадку державний виконавець мав навести, в чому саме полягає факт ухилення боржника від виконання рішення, так як сам по собі факт наявності виконавчих проваджень та вчинення певних виконавчих дій не можуть бути належною підставою обмеження права боржника у виїзді за межі України. Крім того, доведення факту умисного ухилення боржника від виконання зобов`язання покладено саме на державного виконавця.

Разом з тим, суд першої інстанції не перевірив доводи державного виконавця про те, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання судових рішень, та фактично погодився з цими доводами, не надавши належної оцінки доказам, наявним в матеріалах справи, окремо та в їх сукупності.

Судом першої інстанції не враховано, що сам по собі факт відкриття виконавчого провадження, направлення сторонами копії постанов про відкриття виконавчого провадження (докази про направлення боржнику виконавцем суду не надані), складання двох актів державного виконавця від 15 грудня 2025 року та 18 грудня 2025 року про вихід державного виконавця за адресою боржника ( АДРЕСА_1 ), а також невиконання боржником зобов`язання самостійно, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього обов`язків.

Апеляційний суд також враховує, що згідно з матеріалами виконавчого провадження, виявлене нерухоме майно, яке належить боржнику, знаходиться на окупованій території.

Зазначена обставина є загальновідомою, тому відповідно до положень частини 3 статті 82 ЦПК України, не потребує доказуванню.

Враховуючи, що нерухоме майно, яке належить боржнику, знаходиться на окупованій території, неможливо звернути стягнення, іншого майна боржника, грошових коштів, на яке можливо звернути стягнення, не виявлено.

Відтак, безпідставними є висновки суду першої інстанції, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від сплати заборгованості.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що за умов недоведеності ухилення боржника від виконання рішення, обмеження його права виїзду за межі України не можна вважати виправданим і пропорційним.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про обмеження боржника у праві виїзду за межі України, порушивши норми процесуального права, відтак ухвала суду першої інстанції не може вважатися законною і обґрунтованою, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи подання державного про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України по суті, апеляційний суд виходить з того, що в матеріалах справи відсутні докази ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовими рішеннями, відтак подання державного виконавця не знайшло свого підтвердження під час апеляційного перегляду, є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

За таких обставин, оскільки оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову в задоволення подання про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Новіков Олександр Павлович, задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Відмовити старшому державного виконавцю Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Ткачу Володимиру Івановичу в задоволенні подання про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 05 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач І. М. Литвинюк

Судді: Н. К. Височанська

І. Н. Лисак