Справа № 191/6845/25
Провадження № 2/191/3642/25
У Х В А Л А

іменем України

02 лютого 2026 року м. Синельникове

Суддя Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області Форощук С.А., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 про зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позов про зняття арешту з нерухомого майна (гаража), яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , накладеного ухвалою Синельниківського міськнарсуду від 13.09.1986 та зареєстрованого Першою Синельниківською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за № 3876409 12.10.2006.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що Синельниківський виконавчий комітет міської ради рішенням від 29.05.1986 № 232 вирішив згідно заповіту від 21.06.1982, засвідченого Синельниківською державною нотаріальною конторою за реєстром № 126 перереєструвати гараж, розташований по АДРЕСА_2 , побудований згідно рішення виконкому від 23.07.1980 № 377 з громадянина ОСОБА_2 на ОСОБА_3 , яка мешкала по АДРЕСА_3 . 13.09.1986 року народний суддя Синельниківського міськнарсуду Дніпропетровської області Рудь В.В. ухвалою суду наклав арешт на гараж 34 кооперативу «Дніпро», який знаходиться по вул. Миру м. Синельникове метою з метою забезпечення заявленого позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання заповіту частково недійсним. Позивач мотивував свої вимоги тим, що відповідачка ОСОБА_3 має намір продати вказаний гараж. 28.12.1999 ОСОБА_3 виконкомом Синельниківської міської ради видано свідоцтво про право власності на гараж та зареєстровано Синельниківським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 1 за реєстром № 750 28.12.1999. Свідоцтво було видане на підставі рішення виконкому Синельниківської міської ради від 15.12.1999 № 280. ОСОБА_4 не звернувся з позовною заявою до суду, щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності на гараж в і, 28.12.1999. 04.06.2020 ОСОБА_3 було складено заповіт на користь ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Харченко О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 173. На теперішній час ОСОБА_4 та ОСОБА_3 померли. Обставини, які були підставою для накладання арешту на гараж, змінились, підстава, для забезпечення позову ОСОБА_4 , відсутня. Він не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом у зв`язку з тим, що на гараж № НОМЕР_1 гаражно-будівельного кооперативу «Дніпро» по вул.. Миру у місті Синельникове накладено арешт щодо особи, котра була власником гаражу.

Ознайомившись із матеріалами позовної заяви, суд приходить до наступного висновку.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що Першою синельниківською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області накладено обтяження у вигляді арешту на гараж , Коператива «Дніпро», адреса: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул.. Миру, буд. 34, підстава обтяження : ухвала Синельниківського міськнарсуду б/н від 13.11.1986 року.

Як зазначив позивач у позовній заяві, 13.09.1986 року народний суддя Синельниківського міськнарсуду Дніпропетровської області Рудь В.В. ухвалою суду наклав арешт на гараж 34 кооперативу «Дніпро», який знаходиться по вул. Миру м. Синельникове метою з метою забезпечення заявленого позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання заповіту частково недійсним.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Порядок вирішення питань стосовно скасування заходів забезпечення позову, встановлених судом в межах розгляду цивільної справи, визначений положеннями ст.158 ЦПК України.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Як було роз`яснено в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу (частина третя статті 154 ЦПК (примітка: в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року)). При цьому із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору (частина четверта статті 154 ЦПК (примітка: в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року)). Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (стаття 60 Закону про виконавче провадження).

Таким чином, законом передбачено, що питання скасування арешту на майно, застосованого судом в якості забезпечення цивільного спору, ініційоване стороною вказаного спору, вирішуються за окремою, визначеною законом процедурою - за окремим клопотанням сторони такого спору, за правилами ст. 158 ЦПК України, а не за окремим позовом в порядку цивільного судочинства.

Тому ОСОБА_1 має право звернутися з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову до суду, який їх застосував, в порядку, передбаченому ст. 158 ЦПК України, а не шляхом подання окремого позову.

За встановленого, позовна заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства в позовному провадженні (шляхом подання окремого позову).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Про відмову у відкритті провадження у справі постановляється ухвала не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви. Така ухвала надсилається заявникові не пізніше наступного дня після її постановлення в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу (ч. 2 ст. 186 ЦПК України).

За встановлених обставин, у відкритті провадження слід відмовити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства) та роз`яснити позивачу його право на подачу клопотання про скасування заходів забезпечення позову за правилами ст. 158 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 186, 258-260 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 про зняття арешту з майна.

Роз`яснити позивачу його право на подачу клопотання про скасування заходів забезпечення позову за правилами ст. 158 ЦПК України.

Ухвалу суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її проголошення, у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 15 днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя С. А. Форощук