КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1171/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 квітня 2025 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Яцишин Андрій Миколайович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Яцишин А.М., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 22.02.2021 між ОСОБА_2 (далі - Позикодавець) та ОСОБА_1 (далі - Позичальник) був укладений Договір позики за умовами якого Позичальник отримав позику в сумі 3 433 320,00 грн, що на день укладення договору становило еквівалент 122 400,00 доларів США, а Позичальник зобов`язався повернути зазначену суму в строк до 22.02.2023.

На забезпечення виконання умов договору позики між сторонами був укладений іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

12.06.2024 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тавлєєв А.В. вчинив виконавчий напис за яким запропонував звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок несплаченої в строк заборгованості за договором позики, посвідченим Зимою Н.Ф., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 22.02.2021 року за реєстровим номером 283, в сумі 5 698 000,00 грн, що становить еквівалент 140 000,00 доларів США, в загальній сумі 5 698 000,00 грн, що становить еквівалент 140 000,00 доларів США.

Виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за №689.

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Яцишин А.М. 17.06.2024 відкрив виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання зазначеного виконавчого напису.

Позивач вказував, що оскаржуваний виконавчий напис було вчинено без документів, які підтверджують повідомлення боржника про вчинення виконавчого напису та сам виконавчий напис не містить інформації про період стягнення заборгованості, нотаріус не перевірив факт вручення повідомлення про вчинення виконавчого напису боржнику. А тому для захисту порушеного права позивач звернувся до суду з цим позовом.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати виконавчий напис №689 виданий 12.06.2024 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тавлєєвим А.В. про звернення стягнення на належне позивачу майно таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Не погоджуючись із рішенням та додатковим рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційні скарги, в яких, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 квітня 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року скасувати, увалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, у задоволенні заяви про стягнення з нього судових витрат відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення обґрунтовує тим, що суд безпідставно проігнорував той факт, що виконавчий напис вчинено без документів, які підтверджують повідомлення боржника про вчинення виконавчого напису, а сам виконавчий напис не містить інформації про період стягнення заборгованості.

Вказує, що вимоги про усунення порушень договору позики надсилались йому рекомендованим поштовим відправленням, однак, повернулись нотаріусу з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що свідчить про неотримання ним вказаних вимог.

У апеляційній скарзі на додаткове рішення вказує, що факт понесення витрат не підтверджується належними та допустимими доказами. Зазначає також, що відповідач не назвав суду поважних причин неможливості подання відповідних доказів до ухвалення судового рішення у справі, тому суд безпідставно задовольнив заяву відповідача та стягнув з позивача судові витрати на правову допомогу.

Від представниці відповідача адвоката Оспіпової Г.В. надійшли відзиви на апеляційні скарги позивача, у якихзазначено, що рішення та додаткове рішення суду є законними та обґрунтованими, підстави для їх скасування відсутні.

В судовому засіданні в апеляційному суді взяла участь представниця відповідача адвокат Оспіпова Г.В., яка просила апеляційні скарги позивача залишити без задоволення, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 22.02.2021 між ОСОБА_2 (далі - Позикодавець) та ОСОБА_1 (далі - Позичальник) був укладений Договір позики за умовами якого Позичальник отримав позику в сумі 3 433 320,00 грн, що на день укладення договору становило еквівалент 122 400,00 доларів США, а Позичальник зобов`язався повернути зазначену суму в строк до 22.02.2023.

Договір позики був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зимою Н.Ф. та зареєстрований в реєстрі за №283.

В подальшому до договору позики неодноразово вносились зміни та Договором про внесення змін від 02.10.2023 до договору позики від 22.02.2021, внесено зміни в частині суми позики та строку її повернення, так сума позики визначена в розмірі 5 124 000,00 грн, що на день укладення договору становить еквівалент 140 000,00 доларів США, які ОСОБА_1 зобов`язувався повернути до 22.12.2023.

На забезпечення виконання умов договору позики від 22.02.2021, в цей же день між сторонами був укладений іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

В подальшому, до договору іпотеки неодноразово вносились зміни та договором про внесення змін від 02.10.2023 до договору іпотеки внесені зміни в частині суми позики та строку її повернення.

Сторони підписали зазначені договори що свідчить про їх згоду із визначеними умовами.

Позивач звертаючись до суду з позовом не надав доказів, що він у спосіб, визначений договором виконав зобов`язання та повернув кошти. Крім того, в судовому засіданні у суді першої інстанції позивач підтвердив, що він після 02.10.2023 не повертав грошові кошти відповідачу за договором позики.

У зв`язку з неповерненням позивачем суми позики, 12.06.2024 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тавлєєв А.В. вчинив виконавчий напис за яким запропонував звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок несплаченої в строк заборгованості за договором позики, посвідченим Зимою Н.Ф., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 22.02.2021 за реєстровим номером 283, в сумі 5 698 000,00 грн, що становить еквівалент 140 000,00 доларів США, в загальній сумі 5 698 000,00 грн.

Виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за №689.

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Яцишин А.М. 17.06.2024 відкрив виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання зазначеного виконавчого напису.

Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом.

Відповідно до п. 19 частини 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси.

У відповідності до ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як передбачено ст.88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до п. 1 Переліку документів за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999р. №1172, для одержання виконавчого напису надаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Крім того, відповідно до п.1-1 зазначеного Переліку, Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання.

Для одержання виконавчого напису подаються:

а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору;

б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання;

в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості;

г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання;

ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу.

При зверненні до суду з позовом позивач зазначив, що відсутні докази отримання ним повідомлення про намір вчинити виконавчий напис.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, 25.12.2023 та 29.01.2024 позивачу направлялись вимоги про усунення порушення та сплату боргу за договором позики.

Відповідно до ст. 89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися:

дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис;

найменування та адреса стягувача;

найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб);

строк, за який провадиться стягнення;

суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення;

розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника;

номер, за яким виконавчий напис зареєстровано;

дата набрання юридичної сили;

строк пред`явлення виконавчого напису до виконання.

Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса.

Суд першої інстанції правильно зауважив, що у виконавчому написі дійсно не вказано період за який він вчинено. Однак, у справі, що переглядається, незазначення періоду за який вчинено виконавчий напис не впливає на відповідність виконавчого напису вимогам діючого законодавства, оскільки стягнення на іпотечне майно звернуто лише в рахунок суми боргу, яка є чітко визначеною самим договором. Відсотки чи будь-які інші строкові платежі на борг не нараховувались.

Жодних інших порушень під час вчинення оскаржуваного виконавчого напису судом не встановлено.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що вимоги повернулись нотаріусу з відміткою «за закінченням терміну зберігання», оскільки докази на підтвердження цих доводів у матеріалах справи відсутні.

Отже, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги позивача повторюють доводи його позовної заяви, належна оцінка яким надана судом першої інстанції, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивачки з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Правильними є також висновки суду першої інстанції щодо ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат у справі.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (п.1 ст. 134 ЦПК України).

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків падання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та па підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою:,

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі з протилежною стороною). При цьому, норми статей 137. 141 ЦПК України спрямовані саме на захист прав та інтересів учасників судових процесів, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість учасників отримати відшкодування понесених витрат, на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналізуючи зазначену норму процесуального права, слід дійти висновку про те, що для відшкодування витрат на правничу допомогу, заявником має бути вчинено дві обов`язкові дії, а саме, до закінчення судових дебатів зробити заяву про відшкодування судових витрат, а в подальшому, надати докази понесених витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, якщо такі докази не було подано під час розгляду справи

Як убачається з матеріалів цивільної справи, на підтвердження вимог про стягнення судових витрат понесених ОСОБА_2 у зв`язку з розглядом в суді цієї справи, було надано до суду: копію договору про надання правничої допомоги від 09.08.2024; копію акту передачі-прийняття наданої правничої допомоги від 25.04.2025,в якому зазначено перелік наданих АО «Скорпіон» послуг на загальну суму 10 000 грн.

Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати ВС від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Верховний Суд у складі колегії суддів КГС в постанові від 01 серпня 2019 року по справі № 915/237/18 дійшов висновку, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості й верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, завищений щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, і не співрозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява N 19336/04, п. 269).

Враховуючи викладене та аналізуючи надані відповідачем докази в підтвердження здійснення відповідних витрат, враховуючи представництво інтересів відповідача у судових засіданнях, відмову у задоволенні позовних вимог, враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, наявну судову практику в аналогічних спорах, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви про відшкодування ОСОБА_2 витрат на оплату правничої допомоги адвоката у загально розмірі 10 000 грн.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині додаткового рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача із покладенням на нього обов`язку із відшкодування відповідачеві судових витрат.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, оскаржувані рішення та додаткове рішення суду першої інстанції підлягають залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 квітня 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 04 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома