ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/1574/26
провадження № 2/753/5426/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2026 р. суддя Дарницького районного суду м. Києва Колесник О.М., розглянувши матеріали позовної заяви ТОВ „Споживчий центр до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

21.11.2025 року в канцелярії Дарницького районного суду м. Києва зареєстровані матеріали позовної заяви матеріали позовної заяви ТОВ „Споживчий центр до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, які були сформовані в системі „Електронний суд того ж дня.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2026 року дана справа була розподілена для розгляду судді Колеснику О.М.

4.02.2026 року суддею Колесником О.М. була отримана відповідь на запит про місце реєстрації відповідача ОСОБА_2 .

Вивчивши зміст позовної заяви та додатки до неї, суддя вважає необхідним заявити собі самовідвід з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, 21.11.2025 року в канцелярії Дарницького районного суду м. Києва зареєстровані матеріали позовної заяви матеріали позовної заяви ТОВ „Споживчий центр до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, які були сформовані в системі „Електронний суд того ж дня.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2026 року дана справа була розподілена для розгляду судді Колеснику О.М.

Як наголошує ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод метою забезпечення незалежності судової влади є гарантування кожній особі основоположного права на розгляд справи справедливим судом тільки на законній підставі та без будь-якого стороннього впливу.

Згідно ч.7, ст.56 Закону України „Про судоустрій та статус суддів визначені зобов`язання судді, зокрема, справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства, дотримуватися правил суддівської етики.

Самовідвід - це обов`язок суду. Належне виконання цього обов`язку гарантує неупередженість та об`єктивність правосуддя, попереджає можливість скасування судового рішення з підстави його ухвалення незаконним складом суду.

Відвід (самовідвід) є однією з найважливіших гарантій здійснення правосуддя неупередженим та справедливим судом. Він дозволяє виключити найменшу підозру в зацікавленості судді в результатах розгляду конкретної справи, навіть якщо насправді такої зацікавленості немає, оскільки пріоритетною тут є суспільна довіра до суду.

Головною метою відводу є гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 03 травня 2007 року у справі «Бочан проти України» закріпив, що ключовим питанням є питання довіри, яку суди в демократичному суспільстві мають вселяти суспільству і, перш за все, сторонам у процесі.

У справі «Кастілло Альгар проти Іспанії» (Castillo Algaro v. Spain; постанова від 28 жовтня 1998 року) ЄСПЛ зазначив, що дійсно навіть припущення про факти, які ставлять під сумнів безсторонність суду, можуть мати певне значення; йдеться про довіру, яку суди в демократичному суспільстві повинні викликати в людей.

У рішеннях від 09 листопада 2006 року у справі «Білуга проти України» ЄСПЛ наголосив, що важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов`язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, стосовно якого є підстави для підозри в недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід або бути відведений.

У рішенні від 01 жовтня 1982 року у справі «П`єрсак проти Бельгії» (Piersack v. Belgium) ЄСПЛ висловив позицію, згідно з якою, незважаючи на той факт, що безсторонність зазвичай означає відсутність упередженості або, навпаки, її наявність може бути перевірено різноманітними способами, провів розмежування між суб`єктивним підходом, який відображає особисте переконання громадянина в конкретній справі, та об`єктивним підходом, який визначає, чи були достатні гарантії, щоб виключити будь-які сумніви з цього приводу. У вказаному рішенні, встановивши порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ЄСПЛ наголосив на тому, що будь-який суддя, стосовно неупередженості якого є законні сумніви, повинен вийти зі складу суду.

У деяких випадках, коли докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді отримати складно, додаткову гарантію надасть вимога об`єктивної безсторонності (рішення від 10 червня 1996 року у справі «Пуллар проти Сполученого Королівства» (Pullar v. the United Kingdom)). У цьому сенсі навіть вигляд має певну важливість - іншими словами, «має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється». Адже йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення від 26 жовтня 1984 року у справі «Де Куббер проти Бельгії» (De Cubber v. Belgium)). ЄСПЛ зазначив у рішеннях у справах «Делкурт проти Бельгії» (Delcourt v. Belgium), «П`єрсак проти Бельгії» (Piersack v. Belgium) і «Де Куббер проти Бельгії» (De Cubber v. Belgium), що будь-який суддя, стосовно неупередженості якого є обґрунтований сумнів, повинен заявити самовідвід.

Вимога «безсторонності» згідно з судовою практикою ЄСПЛ (рішення у справах «Білуха проти України», «Салов проти України», «Мироненко проти України», «Фельдман проти України») характеризується двома критеріями: перший полягає у намаганні визначити особисте переконання судді у конкретній справі, а другий - у з`ясуванні того, чи забезпечив суддя достатні гарантії для виключення будь-якого розумного сумніву з цього приводу у сторін.

У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (рішення у справі «Мироненко і Мартиненко проти України»).

У своєму рішенні від 08 квітня 2010 року у справі «Фельдман проти України» (заяви № 76556/01 та 38779/04) ЄСПЛ визнав порушенням статті 6 Конвенції незабезпечення суддею достатніх гарантій для виключення будь-якого розумного сумніву з приводу його безсторонності.

У пункті 25 розділу «Критерії неспроможності» Монреальської універсальної декларації про незалежність правосуддя встановлено, що суддя не може слухати судову справу, якщо є об`єктивні побоювання, що він не зможе розглядати справу неупереджено або його участь у цій справі може спровокувати конфлікт інтересів, що несумісний з виконанням ним судових функцій.

Пунктом 12 Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів передбачено, що незалежність судової влади означає повну неупередженість з боку суддів. При винесенні судових рішень щодо сторін у судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зав`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає на здатність судді приймати незалежні рішення. Суддя повинен не тільки бути реально вільним від будь-якого невідповідного упередження або впливу, але він або вона повинні бути вільними від цього і в очах розумного спостерігача. В іншому випадку довіра до незалежності судової влади буде підірвана.

У пункті 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, схвалених Резолюцією Економічної та соціальної ради ООН № 2006/23 від 27 липня 2006 року, зазначається, що суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

У згаданих Бангалорських принципах поведінки суддів, одним з основних принципів етичної поведінки суддів є незалежність. Так, суддя повинен здійснювати свою судову функцію незалежно, виходячи виключно з оцінки фактів, відповідно до свідомого розуміння права, незалежно від стороннього впливу, спонукання, тиску, загроз чи втручання, прямого чи опосередкованого, що здійснюється з будь-якої сторони та з будь-якою метою; дотримуватись незалежної позиції як щодо суспільства в цілому, так і щодо конкретних сторін судової справи, у якій він повинен винести рішення; виключати будь-які взаємовідносини, що не відповідають посаді, чи втручання з боку органів законодавчої та виконавчої влади. Водночас він має робити це так, щоб це було зрозуміло навіть сторонньому спостерігачу (пункти 1.1-1.3).

У пункті 66 рішення ЄСПЛ від 10 грудня 2009 року у справі «Мироненко і Мартенко проти України» (заява № 4785/02) зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду наявність безсторонності має визначатися для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. Так, за суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді.

Відповідно до об`єктивного критерію необхідно визначити, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (рішення у справах «Фей проти Австрії», рішення від 24 лютого 1993 року «Веттштайн проти Швейцарії»).

Необхідність судді заявити самовідвід від участі в розгляді справи у будь-якому випадку, коли у стороннього спостерігача лише могли б виникнути сумніви в неупередженості судді та про задоволення такої заяви підтвердила і Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 04 лютого 2020 року у справі № 908/137/18 (провадження № 12-106гс19), в якій виснувала, що хоч поведінка судді-доповідача й не дає жодних об`єктивних підстав вважати, що вона не є безсторонньою або що їй бракує неупередженості під час розгляду справи, однак, враховуючи значення, яке має вирішення справи №908/137/18 для правової системи України, а також для того, щоб за суб`єктивним критерієм з боку стороннього спостерігача не виникали сумніви в неупередженості судді-доповідача під час вирішення справи, клопотання про відвід судді-доповідача необхідно задовольнити.

Тобто розгляд питання про відвід (самовідвід) є виконанням вимог статті 6 Конвенції щодо забезпечення принципу неупередженості і має бути максимально безстороннім та об`єктивним з метою усунути будь-які сумніви в забезпеченні незалежною державою принципу справедливості судочинства.

Отже, зазначені обставини за суб`єктивними та об`єктивними критеріями з боку стороннього спостерігача можуть викликати сумнів у неупередженості або об`єктивності при розгляді справи.

Аналогічний висновок викладений і у Постанові Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 5.06.2024 року у справі №359/1644/23 (провадження №61-3728св24).

Тривалий час суддя Колесник О.М. проживає в одному будинку і в одному під`їзді з відповідачем ОСОБА_2 , з яким систематично спілкується і перебуває у дружніх добросусідських відносинах. В таких же відносинах суддя перебуває і з батьками відповідача. З 2012 року по 2015 рік відповідач ОСОБА_2 працював на посаді помічника судді Дарницького районного суду м. Києва, в період якого між суддею та відповідачем також існували службові робочі відносини.

Відповідно до п.5, ч.1, ст.36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Як регламентовано ч.1, ст.39 ЦПК України з підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 38 цього Кодексу, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід.

За змістом ч.1, 9, ст.40 ЦПК України питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі. Питання про самовідвід судді вирішується в нарадчій кімнаті ухвалою суду, що розглядає справу.

За таких обставинвважаю, що з метою забезпечення права як ОСОБА_2 , так і ТОВ „Споживчий центр на справедливий суд та унеможливлення проявів на упереджене та необ`єктивне ставлення до кожного з учасників справи, заявляю собі самовідвід, не порушуючи норми діючого законодавства України.

За підставі описаних обставин, що ґрунтуються на вказаних нормах права, суддя передає справу для її розподілу у автоматизованому режимі між суддями Дарницького районного суду міста Києва.

Керуючись ст.36; 39; 40 ЦПК України, на підставі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч.7, ст.56 Закону України „Про судоустрій та статус суддів,Ухвали Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 908/137/18 (провадження № 12-106гс19), Постанови КЦС у складі Верховного Суду від 5.06.2024 року у справі №359/1644/23 (провадження №61-3728св24), суддя,

У Х В А Л И В :

Відвести головуючого по справі суддю Колесника О.М. від розгляду цивільної справи за позовом ТОВ „Споживчий центр до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Цивільну справу за позовом ТОВ „Споживчий центр до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором передати до відділу організаційного забезпечення з розгляду цивільних та адміністративних справ Дарницького районного суду міста Києва для її розподілу у автоматизованому режимі між суддями Дарницького районного суду міста Києва.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя :