ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року

м. Київ

Справа № 359/974/24

Провадження № 61-15646св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зубка Олександра Олександровича на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 липня 2024 року в складі судді Журавського В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року в складі колегії суддів Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Редан», третя особа - Золочівська сільська рада Бориспільського району Київської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, зобов`язання вчинити дії та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,5984 га з кадастровим номером :04:001:2070, яка належить йому на праві власності, шляхом відновлення стану земельної ділянки, а саме знесення самовільно побудованих споруд (парканів) з поверненням початкового стану земельного покриву за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Редан» (далі - ТОВ «Редан»), а також зобов`язати ТОВ «Редан» звільнити та повернути самовільно зайняту частину земельної ділянки площею 0,5984 га з кадастровим номером :04:001:2070.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Під час розгляду справи представник відповідача подав клопотання про передачу цивільної справи за підсудністю до Господарського суду м. Києва для розгляду в межах справи про банкрутство ТОВ «Редан» № 910/1743/24.

01 липня 2024 року ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області в задоволенні клопотання про передачу цивільної справи за підсудністю відмовлено. Провадження в справі закрито.

Суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що на час розгляду справи щодо ТОВ «Редан», яке є відповідачем за пред`явленим позовом, відкрито провадження в справі про банкрутство, що розглядається Господарським судом м. Києва. Позовні вимоги, пред`явлені ОСОБА_1 , можуть вплинути на розмір або склад ліквідаційної маси ТОВ «Редан», оскільки позивачем заявлені вимоги про знесення самовільно побудованих споруд та парканів, а саме: садового будинку літ. А-ІІ ступінь готовності 59 %, загальною площею 1114,1 кв. м, гостьового будинку літ. Б, навісу літ. В, бетонної огорожі.

23 жовтня 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 липня 2024 року скасовано, матеріали справи передано до Господарського суду м. Києва, на розгляді якого перебуває справа № 910/1743/24 про банкрутство ТОВ «Редан».

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що провадження в цій цивільній справі судом першої інстанції було відкрито 29 січня 2024 року, а 18 березня 2024 року Господарським судом м. Києва відкрито провадження в справі № 910/1743/24 про банкрутство ТОВ «Редан», тому матеріали цивільної справи повинні бути направлені до Господарського суду м. Києва як суду першої інстанції для приєднання до справи про банкрутство ТОВ «Редан» № 910/1743/24, що узгоджується з постановоюВеликої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року в справі № 607/6254/15-ц.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

23 листопада 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Зубко О. О. через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 липня 2024 року та на постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року, в якій просить їх скасувати, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково вважали спір, який виник між сторонами, господарсько-правовим.

Суди належним чином не дослідили матеріали справи та надали неправильну оцінку предмету позову, оскільки вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю є немайновими, що не допускає їх вирішення в межах справи про банкрутство особи.

Судами не застосовано висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року в справі № 289/2204/17 та в постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 755/5333/20.

Доводи інших учасників справи

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,5984 га з кадастровим номером :04:001:2070 з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, що розташована в межах Золочівської сільської ради (Гнідинська сільська рада) Бориспільського району Київської області.

Згідно з інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано (№ 361872374) від 15 січня 2024 року за ТОВ «Редан» зареєстровано право власності на незавершене будівництво: садовий будинок готовністю 59 %, загальною площею 1114,1 кв. м, гостьовий будинок та навіс (т. 1, а. с. 18, 19).

18 березня 2024 року ухвалою Господарського суду м. Києва відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ «Редан» (т. 1, а. с. 179-182). Ухвала набрала законної сили (т. 1, а. с. 183).

Позиція Верховного Суду

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 17 Закону України 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Водночас, відповідно до пункту 8 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України господарські суди розглядають, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Із 21 жовтня 2019 року діє Кодекс України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ). Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та Перехідних положень КУзПБ визначено, що цей Кодекс набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, і вводиться в дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та Перехідних положень КУзПБ з дня введення в дію цього Кодексу, подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Системний аналіз положень КУзПБ дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні під час розгляду справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

Відповідно до частини другої статті 7 КУзПБ господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

У частині третій статті 7 КУзПБ визначено, що Матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо спорів, зазначених у частині другій цієї статті, провадження в якій відкрито до або після відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), за ініціативою учасника справи або суду невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів, надсилаються до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), який розглядає спір по суті в межах цієї справи.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року в справі № 607/6254/15-ц, із введенням в дію КУзПБ, розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.

Інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження в інших справах, не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. Таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у січні 2024 року звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із позовними вимогами до ТОВ Редан» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою площею 0,5984 га з кадастровим номером :04:001:2070, яка належить позивачу на праві власності, шляхом відновлення стану земельної ділянки, а саме: знесення самовільно побудованих споруд (парканів) з поверненням початкового стану земельного покриву за рахунок ТОВ «Редан», а також зобов`язати ТОВ «Редан» звільнити та повернути самовільно зайняту частину земельної ділянки площею 0,5984 га з кадастровим номером :04:001:2070, тобто із вимогами які мають наслідком знесення (знищення) майна відповідача, яке розташоване на земельній ділянці, як стверджує позивач, яка є його власністю.

Так, вимога про знесення самочинного будівництва, що перешкоджає користуванню земельною ділянкою, є майновою вимогою, оскільки вона стосується відновлення законного володіння та користування майном (земельною ділянкою) шляхом примусового демонтажу незаконно збудованих об`єктів, що обмежують права власника. Така вимога спрямована на захист права власності та забезпечення можливості повноцінно використовувати свою власність. Успішне задоволення такої вимоги призведе до знесення незаконно збудованих об`єктів, що фактично є відновленням попереднього стану і поверненням можливості повноцінно користуватися своєю землею.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року в справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20) зазначено, що: «105. По-друге, за подання як віндикаційного, так і негаторного позовів позивач зобов`язаний сплатити судовий збір у встановленому законом розмірі. Такий обов`язок має і держава, від імені та в інтересах якої діє прокурор. Оскільки у позовній вимозі «витребувати з незаконного володіння… земельну ділянку… у придатному для використання стані шляхом знесення об`єкта нерухомості, а саме житлового будинку» прокурор поєднав одночасно два способи захисту порушеного права, а сплатив судовий збір лише за одну майнову вимогу, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, апеляційний суд не мав підстав задовольняти цю вимогу як дві окремі: і витребувати спірну земельну ділянку, і знести споруджене на ній нерухоме майно».

Отже, одна з оскаржуваних вимог про знесення нежитлового приміщення є майновою вимогою і судовий збір, який підлягає стягненню з заявника, повинен був обраховуватися, виходячи з вартості майна.

Зазначене спростовує доводи заявка, що позовні вимоги у справі є немайновими.

В ухвалі від 16 вересня 2024 року в справі № 504/2745/23 (провадження

№ 61-10567ск24) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду також виснував про те, що до позовної вимоги майнового характеру про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення нежитлового приміщення судовий збір має розраховуватися з вартості нерухомого майна, яке підлягає знесенню (частина перша статті 176 ЦК України).

18 березня 2024 року ухвалою Господарського суду м. Києва, яка набрала законної сили, відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ «Редан».

Оскільки заявлені позивачем позовні вимоги пов`язані із спором щодо нерухомого майна, яке входить до складу ліквідаційної маси ТОВ «Редан», суди попередніх інстанцій правильно виснували, що вирішення вказаного спору може прямо вплинути на вирішення господарським судом спорів у справі про банкрутство ТОВ «Редан».

Провадження в цивільній справі, що переглядається, Бориспільським міськрайонним судом Київської області відкрито 29 січня 2024 року, тобто до відкриття провадження у справі про банкрутство 18 березня 2024 року, тому суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що матеріали цієї справи відповідно до частини третьої статті 7 КУзПБ повинні бути направлені до Господарського суду м. Києва як суду першої інстанції для приєднання до справи про банкрутство ТОВ «Редан» № 910/1743/24.

Таке урегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства.

Зазначені висновки узгоджуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року в справі № 607/6254/15-ц, постановами Верховного Суду від 13 серпня 2025 року в справі № 522/15351/20, від 27 листопада 2024 року в справі № 761/21023/20 та ін.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 289/2204/17 та в постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 755/5333/20, є безпідставними, з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

У справах № 289/2204/17, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що позивач звернувся до суду з вимогою про розірвання договору оренди земельної ділянки, яка є немайновою. Спір за цією вимогою (на відміну від немайнової вимоги про визнання недійсним укладеного боржником правочину, з якою відповідач помилково порівнює його позовну вимогу) не входить до числа тих, що відповідно до частини четвертої статті 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та пункту 7 частини першої статті 12 ГПК України у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, належать до юрисдикції господарського суду в межах справи про банкрутство. Той факт, що право оренди є майновим правом і охоплюється поняттям «власність» за змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не змінює бухгалтерський облік такого права як нематеріального активу та не впливає на кваліфікацію спору про розірвання договору оренди як немайнового. Отже, необґрунтованими є заперечення відповідача щодо юрисдикції суду.

У справі № 755/5333/20 у постанові від 24 лютого 2021 року, на яку посилається заявник, Верховний Суд переглядав у касаційному порядку судові рішення, ухвалені за результатами розгляду заяви про забезпечення позову про визнання недійсним договору позики та договору іпотеки.

Отже, не можна вважати, що обставини справ, на які посилається заявник в касаційній скарзі, є подібними обставинам справи, що переглядається.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі постанова апеляційного суду підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зубка Олександра Олександровича залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. М. Ситнік В. М. Ігнатенко І. М. Фаловська