Справа №442/7678/25
Провадження №2/442/115/2026
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

20 січня 2026 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючої - судді Курус Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Федоренко Ольга Петрівна, до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області про позбавлення батьківських прав,

з участю секретаря судового засідання - Фіцяк А.А.,

позивача ОСОБА_1 , її представника - адвоката Федоренко О.П.,

в с т а н о в и в :

08.10.2025 до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області надійшла вказана позовна заява, в якій п-озивач просить позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позову посилається на те, що ОСОБА_2 є її колишнім чоловіком, шлюб з яким розірвано згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25.03.2014. Від цього шлюбу у них народилось двоє дітей - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Починаючи з 2012 року, відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дітей. Він не бере участі у їх вихованні, не цікавиться умовами проживання, навчанням, розвитком та станом здоров`я. Відповідач не проявляє жодної ініціативи у підтриманні морального чи емоційного зв`язку з дітьми, не приділяє належної уваги їхнім потребам.

Зазначає, що жодного стабільного чи регулярного фінансового забезпечення дітей відповідач не здійснює, витрат, пов`язаних з їхнім харчуванням, лікуванням, одягом, навчанням та іншими потребами, не компенсує. Таким чином, весь тягар утримання дітей та забезпечення належних умов їхнього життя фактично покладений виключно на позивачку.

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо його дітей: неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується висновком органу опіки та піклування затвердженого рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради №256 від 16.09.2025.

08.10.2025 суддею отримано відповідь №1868814 щодо реєстрації місця проживання відповідача,/а.с.46/.

08.10.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Підготовче судове засідання призначено на 10.11.2025,/а.с.47/.

Дана ухвала надсилалась сторонам по справі, зокрема, відповідачу за встановленим місцем реєстрації, однак поштова кореспонденція повернулась до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою,/а.с.50/.

У підготовче судове засідання 10.11.2025 відповідач та представник третьої особи не з`явились, розгляд справи відкладено на 24.11.2025.

24.11.2025 від представника відділу-служби у справах дітей виконкому Дрогобицької міської ради надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, крім цього надано висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача /а.с.59-63/.

Ухвалою від 24.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 08.12.2025.

Дана ухвала надсилалась сторонам по справі, зокрема відповідачу, однак була повернута до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання»,/а.с.73,81/. Відповідача повідомлено про дату, час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті «Судова влада України» за посиланням https://dgm.lv.court.gov.ua/sud1306/gromadyanam/vyklyky/,/а.с.78/.

08.12.2025, через неявку відповідача та відсутність відомостей про його належне повідомлення про дату, час, місце та порядок розгляду справи, розгляд справи відкладено на 20.01.2026.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та доповнила, що з починаючи з 2012 року, відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дітей. Він не бере участі у їх вихованні, не цікавиться умовами проживання, навчанням, розвитком та станом здоров`я. Відповідач не проявляє жодної ініціативи у підтриманні морального чи емоційного зв`язку з дітьми, не приділяє належної уваги їхнім потребам. Матеріальної допомоги відповідач також не надає. Аліменти не сплачує. У зв`язку з неявкою відповідача просить провести заочний розгляд справи та задоволити позов.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення судової кореспонденції за встановленою адресою місця реєстрації та шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті «Судова влада України» за посиланням https://dgm.lv.court.gov.ua/sud1306/gromadyanam/vyklyky/.

Пунктом 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України визначено, що судова повістка фізичній особі направляється за адресою її місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Пунктом 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України визначено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Крім цього, у постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18 наведено позицію, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням, зокрема на відсутність (вибуття) адресата, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Відтак, суд, у відповідності до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважає відповідача належним чином повідомленим про дату, час, місце та порядок судового розгляду зазначеної справи.

При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності.

Зі згоди позивача, суд ухвалює проводити заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, у поданих письмових заявах просив здійснювати розгляд справи у їхній відсутності.

Суд, опитавши учасників справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом», стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Вимогами ст. ст. 13, 81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується повторно виданими свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 від 12.04.2013, серії НОМЕР_2 від 12.04.2013 /а.с. 10-11/.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25.03.2014 у справі №442/1724/14-ц шлюб між позивачем та відповідачем розірвано,/а.с.12/.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Статтею 164 ЦК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, серед іншого, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року роз`яснено судам, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 , будучи батьком, свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо своїх дітей з 2012 року. Протягом зазначеного терміну не бере участі у їх вихованні, не цікавиться умовами проживання, навчанням, розвитком та станом здоров`я, матеріально не допомагає, про що свідчить відповідь на звернення представника позивача від Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області та розрахунок заборгованості по аліментах від 28.08.2025, виконавче провадження НОМЕР_5. Заборгованість боржника ОСОБА_2 зі сплати аліментів до вищезгаданого виконавчого документа станом на 01.08.2025 становить 135537,93 грн. /а.с.16-19/.

Ухилення його від виконання батьківських обов`язків полягає у свідомому самоусуненні від виховання дітей, піклування про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створення належних умов для розвитку їх природних здібностей та готування їх до самостійного життя та праці, що в свою чергу вказує на наявність законних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Незабезпечення належних умов проживання та виховання, не виявлення інтересу до дітей знайшли своє підтвердження також у акті обстеження умов проживання від 27.08.2025 за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого діти проживають разом з матір`ю. Діти проживають в окремій більшій кімнаті, у дітей є необхідний одяг та продукти харчування. Мати забезпечує дітей, має відповідний вплив, однак батько не приймає участі у житті дітей. Діти повідомили, що батька фактично не знають, він не приходить до них, не телефонує, матеріально не забезпечує, не заперечують проти позбавлення батька батьківських прав/а.с.27/.

Крім цього, суду надані письмові докази, а саме довідка від Закладу дошкільної освіти №24 «Смерічка» від 29.07.2025, яка підтверджує, що діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , дійсно відвідували заклад дошкільної освіти №24 «Смерічка» з 2014-2018 роки, за час відвідування дітьми садочку мати самостійно виховувала обох дітей, участі у житті дітей і садка батько не брав,/а.с.20/; лист Ліцею №3 імені В`ячеслава Чорновола Дрогобицької міської ради Львівської області від 08.07.2025 №01-14/297, який підтверджує, що діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з 01.09.2021 по 21.08.2023 дійсно навчались у ліцеї, за весь період навчання батько не брав участі у шкільному житті дітей та не відвідував навчальну установу,/а.с.21/; характеристика учня середньої загальноосвітньої школи №60 м. Львова ОСОБА_3 , згідно якої бабко вихованням сина не займається, не бере участі в житті школи і класу,/а.с.22/,характеристика учениці середньої загальноосвітньої школи №60 м. Львова ОСОБА_4 , згідно якої батько вихованням доньки не займається, не бере участі в житті школи і класу,/а.с.23/.

На підтвердження факту відсутності батька в житті дітей судом здійснено допит свідка ОСОБА_6 , яка була родичкою (дружиною її брата) позивачки і зазначила, що з 2012 року відповідач жодної участі у вихованні та спілкуванні з дітьми не бере, спроб батька поновити стосунки з дітьми не було, діти ніколи про нього не говорять.

Свідок ОСОБА_7 , яка є подругою ОСОБА_1 , пояснила, що відповідач, проживаючи з позивачкою, неодноразово наносив їй побої і коли ОСОБА_8 було півроку, він покинув сім`ю. З того часу відповідач дітьми не цікавився, не спілкувався, не допомагав матеріально, не займався їхнім вихованням.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Суд з належною увагою ставиться до наданих в судовому засіданні пояснень неповнолітнього ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_3 , які підтвердили, що проживають з мамою, батька не пам`ятають, оскільки останній з 2012 не підтримує жодних відносин з ними, ніколи не телефонує, матеріально не забезпечує, не вітав їх зі святами, днем народження, не дарував жодних подарунків. ОСОБА_8 вказала, що в 2023 році написала смс-повідомлення батькові, хотіла з ним поговорити, проте, той не відповів їй. Щодо позбавлення батька батьківських прав не заперечують.

Разом з тим, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і безумовним втручанням у права, які передбачені ч. 1 ст. 8 Конвенції. Тому обставини цієї справи належить проаналізувати через призму умов ч. 2 цієї статті.

Для цього суд вважає необхідним звернутись до прецедентної практики ЄСПЛ як джерела права (п. 4 ст. 10 ЦПК України).

У справі «Хант проти України» (Заява N 31111/04) під час розгляду питань позбавлення батьківських прав у п. 50 Рішення Суд зазначив, що «…втручання не становить порушення статті 8, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей…».

Позивачка ОСОБА_1 порушила питання позбавлення батьківських прав для захисту інтересів дітей - неповнолітнього ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_3 , внаслідок ухилення батьком від виконання своїх обов`язків. Висновок компетентного державного органу також обґрунтований інтересами дітей. Тому, суд приходь до переконання, що процедура позбавлення батьківських прав у даному випадку переслідувала законну мету.

Щодо «необхідності у демократичному суспільстві», суд вважає, що ця необхідність має бути пов`язана з діями батька, під час вирішення питань позбавлення його батьківських прав і прийняття рішень із цього приводу компетентними органами (органи опіки та піклування, місцевого самоврядування, органи внутрішніх справ, суд).

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, даний орган вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , стосовно неповнолітнього ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_4 . Зазначений висновок, крім врахування умов проживання та виховання дітей, мотивований, зокрема думкою дітей. На запитання членів комісії до ОСОБА_3 , чи він погоджується, щоб позбавити його батька батьківських прав, хлопець відповів - «так», зазначивши, що він взагалі батька не пам`ятає, останній ніколи не вітав на дні народження та на свята, не цікавився ним взагалі, ОСОБА_9 додав, що батько був йому потрібний, коли він був маленький і потребував його уваги та часу. На запитання до ОСОБА_4 , яка її позиція щодо позбавлення батька батьківських прав, дівчинка відповіла, що вона підтримує заяву матері і погоджується, щоб батька позбавили батьківських прав, оскільки він взагалі не цікавився її життям, навчанням, розвитком та здоров`ям. Даний висновок затверджено рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 16.09.2025 №256,/а.с.59-63/.

Крім цього, з часу пред`явлення даного позову і до завершення судового розгляду, відповідач, належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду, однак на виклики суду не з`явився.

Слід зазначити, що ст. 166 СК України передбачає правові наслідки позбавлення батьківських прав, зокрема, особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.

Це означає, що батьки, позбавленні батьківських прав, втрачають усі права, основані на факті спорідненості з дитиною. Маються на увазі ті права, що належать батькам і здійснюються ними до досягнення дитиною повноліття.

Тобто, батьки втрачають перш за все право на виховання дітей з усіма пов`язаними з цим правомочностями, вони не можуть вирішувати питання виховання дитини вдома, а також передати її на виховання іншим особам, дитячим закладам, визначати місце проживання дитини, відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, давати згоду на всиновлення, бути опікуном, піклувальником, не можуть бути усиновителями. Той з батьків, якого позбавлено батьківських прав, втрачає право обирати місце проживання дитини, дозволяти або забороняти виїжджати до іншої країни.

Отже, судом встановлено, що відповідач від виконання своїх обов`язків відносно дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , щодо їх утримання та виховання без поважних причин ухиляється, не бере участі у їх вихованні, розвитку та навчанні, не цікавиться станом здоров`я і життям дітей, не надає матеріальної допомоги та не підтримує з ними жодного контакту, така поведінка свідчить про повне самоусунення відповідача від виконання своїх батьківських функцій.

За таких обставин суд вважає, що такі дії відповідача є навмисними і свідомо направлені на звільнення від утримання, догляду і будь-якого піклування, пов`язаного з вихованням дітей. Таке ставлення батька об`єктивно не може сприяти нормальному вихованню дітей, яким потрібно постійно відчувати на собі батьківську любов, піклування, увагу та турботу.

Вищенаведене дає суду підстави для задоволення позову, так як відмова батька від виховання дітей є неправозгідною та суперечить моральним засадам суспільства.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 259, 265, 268, 273, 280 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов задоволити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20 січня 2026 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_3 .

Третя особа : Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, адреса місцезнаходження - пл. Ринок, 1 м. Дрогобич Львівської області.

Головуюча - суддя Курус Р.І.