Ухвала

Іменем України

04 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 285/7632/23

провадження № 61-950ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу Звягельського відділу державної виконавчої служби у Звягельському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на ухвалу Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 01 жовтня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення та дії посадової особи органу державної виконавчої служби,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, у якій просила визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Звягельського відділу державної виконавчої служби у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Звягельського ВДВС) Ковальчука Ю. В. про арешт коштів боржника від 01 серпня 2025 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2.

Скаргу ОСОБА_1 мотивувала тим, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 квітня 2024 року у справі № 285/7632/23-ц зобов`язано її не чинити перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з сином ОСОБА_3 . Встановлено ОСОБА_2 для участі у вихованні та спілкуванні з сином способи участі: проведення спільного відпочинку щорічно влітку 21 день поспіль та взимку 7 днів під час канікул, з урахуванням особливостей такого відпочинку, стану здоров`я дитини, рекомендацій лікарів, без присутності матері, але за її попереднім узгодженням, в інші дні за спільною домовленістю між батьками дитини; необмежене спілкування з сином засобами телефонного, поштового, електронного та іншого можливого зв`язку. В задоволенні решти вимог відмовлено. Зобов`язано ОСОБА_1 повідомляти ОСОБА_2 не пізніше ніж за два тижні до передбаченого графіком побачення з дитиною засобами телефонного зв`язку чи доступними месенджерами про початок канікул, місцезнаходження дитини та виникнення поважних обставин, коли зустріч батька з дитиною є неможливою та зобов`язано ОСОБА_2 повідомляти ОСОБА_1 не пізніше ніж за два тижні до передбаченого графіком побачення з дитиною засобами телефонного зв`язку чи доступними месенджерами про намір прибути для побачення з сином.

12 червня 2025 ОСОБА_2 до Звягельського ВДВС було подано заяву про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду від 22 квітня 2024 року у справі № 285/7632/23-ц.

17 червня 2025 року в межах ВП № НОМЕР_2 державним виконавцем Звягельського ВДВС Ковальчуком Ю. В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а 01 серпня 2025 року - про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_1 .

Скаржниця вказувала, що арешт було накладено на її картковий рахунок, який використовується для отримання аліментів на малолітню дитину. Вважає, що постанова від 01 серпня 2025 року про арешт коштів винесена з порушенням положень Закону України «Про виконавче провадження». Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила скаргу задовольнити в повному обсязі.

Звягельський міськрайонний суд Житомирської області ухвалою від 01 жовтня 2025 року скаргу задовольнив. Визнав незаконною та скасував постанову державного виконавця Звягельського ВДВС Ковальчука Ю. В. від 01 серпня 2025 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 про арешт коштів боржника.

Житомирський апеляційний суд постановою від 22 грудня 2025 року апеляційну скаргу Звягельського ВДВС залишив без задоволення, а ухвалу Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 01 жовтня 2025 року - без змін.

20 січня 2026 року Звягельський ВДВС через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 01 жовтня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні скарги в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не зверталася до відділу ДВС із заявою про визначення рахунку для здійснення видаткових операцій. Висновки судів попередніх інстанцій про не накладення арешту на грошові кошти боржника при виконанні рішення немайнового характеру не підтверджується жодною нормою Закону України «Про виконавче провадження» та суперечать стаття 2, 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Також вказує, що винесення постанови про арешт коштів боржника від 01 серпня 2025 року є заходом примусового виконання, який спрямований на стягнення суми виконавчого збору від 17 червня 2025 року та витрат виконавчого провадження від 17 червня 2025 року в рамках відкритого виконавчого провадження № НОМЕР_2 і не позбавляє боржника їх самостійно оплатити.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.

За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 квітня 2024 року у справі № 285/7632/23-ц позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлено ОСОБА_2 для участі у вихованні та спілкуванні з сином способи участі: проведення спільного відпочинку щорічно влітку 21 день поспіль та взимку 7 днів під час канікул, з урахуванням особливостей такого відпочинку, стану здоров`я дитини, рекомендацій лікарів, без присутності матері, але за її попереднім узгодженням, в інші дні за спільною домовленістю між батьками дитини; необмежене спілкування з сином засобами телефонного, поштового, електронного та іншого можливого зв`язку. В задоволенні решти вимог відмовлено. Зобов`язано ОСОБА_1 повідомляти ОСОБА_2 не пізніше ніж за два тижні до передбаченого графіком побачення з дитиною засобами телефонного зв`язку чи доступними месенджерами про початок канікул, місцезнаходження дитини та виникнення поважних обставин, коли зустріч батька з дитиною є неможливою. Зобов`язано ОСОБА_2 повідомляти ОСОБА_1 не пізніше ніж за два тижні до передбаченого графіком побачення з дитиною засобами телефонного зв`язку чи доступними месенджерами про намір прибути для побачення з сином.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 квітня 2024 року змінено, доповнено резолютивну частину рішення наступним абзацом: «Порядок виконання визначеного способу участі батька у спілкуванні та вихованні дитини відстрочити на час воєнного стану в Україні та перебування дитини у цей період за кордоном. На час воєнного стану в Україні та перебування дитини у цей період за кордоном, зобов`язати матір дитини ОСОБА_1 організувати щоденне спілкування дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 у режимі відеозв`язку та аудіозв`язку через мобільні засоби у погоджений з дитиною час, з урахуванням його режиму дня». В решті рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 22 січня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Житомирського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року скасовано. Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 квітня 2024 року залишено в силі.

26 травня 2025 року Новоград-Волинським міськрайонним судом Житомирської області видано виконавчий лист № 285/7632/23.

17 червня 2025 року державним виконавцем Звягельського ВДВС Ковальчуком Ю. М. були винесені постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 190,46 грн та про стягнення виконавчого збору у розмірі 16 000,00 грн, які 21 червня 2025 року були надіслані ОСОБА_1 рекомендованим листом за її адресою проживання, вказаною у заяві стягувача, проте поштова кореспонденція повернулася 25 червня 2025 року з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

21 липня 2025 року державним виконавцем Звягельського ВДВС Ковальчуком Ю. М. постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 190,46 грн та про стягнення виконавчого збору у розмірі 16 000,00 грн були надіслані ОСОБА_1 на її електронну пошту - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

01 серпня 2025 року державним виконавцем Звягельського ВДВС Ковальчуком Ю. М. у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 винесено постанову про арешт коштів боржника у розмірі суми стягнення (0,00 грн) з урахуванням виконавчого збору (16 000,00 грн) та витрат виконавчого провадження (190,46 грн), що складає 16 190,46 грн, якою накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1

21 серпня 2025 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 направлено запит до Звягельського ВДВС про надання копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 17 червня 2025 року та копії інших постанов, що приймалися в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2.

ОСОБА_5 отримала вказані копії постанов, що приймалися в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2, 04 вересня 2025 року.

З наданої ОСОБА_1 виписки з карткового рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в АТ КБ «ПриватБанк», видно, що він використовується для отримання аліментів на малолітню дитину.

Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина друга статті 451 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

Згідно з частиною першою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження».

Статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» регламентовано порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною.

Виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

Статтею 179 СК України визначено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

У частині першій статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 73 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення не може бути звернено на допомогу особам, зайнятим доглядом трьох і більше дітей віком до 16 років, по догляду за дитиною-інвалідом, по тимчасовій непрацездатності у зв`язку з доглядом за хворою дитиною, а також на іншу допомогу на дітей, передбачену законом.

Відтак, аліменти, одержані на дитину, є її власністю, ці грошові кошти мають цільове призначення виключно в інтересах дитини, тому на них не може бути звернуто стягнення.

Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей. При цьому СК України уточнює правовий режим аліментів, отриманих на неповнолітню дитину шляхом визнання за нею права брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання.

Тобто положеннями Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено можливості накладення арешту на майно та грошові кошти боржника при виконанні рішення немайнового характеру, а відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, ураховуючи норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, встановивши фактичні обставини справи та надавши їм відповідну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 , адже виконавчий лист, виданий на виконання рішення суду, який перебуває на примусовому виконанні, носить немайновий характер, а закон прямо не передбачає можливості застосовувати арешт грошових коштів, як спосіб забезпечення виконання рішення немайнового характеру.

Намагання державного виконавця забезпечити виконання судового рішення немайнового характеру за допомогою заходів, які прямо не передбачені законом, є втручанням у право боржника на мирне володіння майном, тобто порушенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Висновки судів попередніх інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами застосовані правильно.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, зводяться до власного тлумачення заявником норм процесуального права, а також до незгоди з висновками судів та відносяться до переоцінки доказів. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази. Крім того, аналогічним доводам заявника вже була надана належна оцінка апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Ураховуючи викладене, оскільки правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Звягельського відділу державної виконавчої служби у Звягельському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на ухвалу Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 01 жовтня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення та дії посадової особи органу державної виконавчої служби.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов