КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4103/2026
Справа № 754/1925/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 лютого 2026 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2025 року (повний текст рішення складено 11 жовтня 2025 року), ухвалене у складі судді Зотько Т.А. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» про відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У лютому 2025 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, зменшивши позовні вимоги в травні 2025 року, просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 120161,34 грн. матеріальної шкоди, пов`язаної з пошкодженням автомобіля, та 15000 грн. витрат на правничу допомогу.

Позов мотивувала тим, що 19 червня 2024 року о 16:00 по вул. Радунській, 2/18 в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Volkswagen д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , яка порушила п. 13.1 ПДР та скоїла зіткнення з автомобілем Nissan д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4 , що спричинило пошкодження транспортних засобів з матеріальними збитками. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 16 липня 2024 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та на неї накладено адміністративне стягнення.

11 жовтня 2024 року ОСОБА_3 та ТОВ «Клевер Експерт» уклали договір про проведення оцінки вартості матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля Nissan д.н.з. НОМЕР_2 . Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ № 393/10-24 від 22 жовтня 2024 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля без урахування фізичного зносу вузлів і деталей на момент проведення дослідження становить 183291,84 грн. Відповідно до акту № 558 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 17 грудня 2024 року та рахунку-фактури № 558 від 02 грудня 2024 року, фактичні витрати позивача на ремонт транспортного засобу склали 166826 грн.

На дату настання ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Volkswagen д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована в ТДВ «СК «Гардіан». На виконання полісу страхування останнє здійснило розрахунок страхового відшкодування та 10 грудня 2024 року здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 46664,66 грн.

Таким чином, вважала, що відповідач має відшкодувати витрати на ремонт транспортного засобу в розмірі 166826,34 грн. (фактичні витрати на ремонт) - 46664,66 грн. (сума страхового відшкодування) = 120161,34 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2025 року позов ОСОБА_3 частково задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача на відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 120161,34 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 6300 грн., судовий збір в розмірі 1201,60 грн., в решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 листопада 2025 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 грн.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2025 року та ухвалити нове рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що судом допущено порушення ст. 89 ЦПК України в оцінці доказів, суд під час розгляду справи та здійснення правосуддя в порушення п. 2 ч. 2 ст. 129 Конституції України діяв упереджено, без забезпечення рівності учасників судового процесу перед законом і судом; під час ухвалення рішення судом проігноровано вимоги закону щодо всебічного, повного, об`єктивного, безпосереднього дослідження доказів, їх достовірності, а також щодо аналізу взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Зазначала, що на замовлення страховика збиток був оцінений у розмірі 47664,66 грн., який вона вважає правомірним і об`єктивним, а не той розмір, що заявляє позивач, він не перевищує ліміту відповідальності страховика 160000 грн., в той час як ОСОБА_1 може нести відповідальність лише в разі недостатності виплати страхового відшкодування для покриття збитків, що перевищує ліміт відповідальності страховика.

Вважала суму відшкодування необґрунтованою, оскільки страхова компанія оплатила витрати на евакуатор та страхове відшкодування за погодженням з позивачем, а оскільки ліміт відповідальності згідно полісу складає 160000 грн., то відповідно позивач мав звертатися до страхової компанії.

Наводила зміст ст. 6, 22, 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 979, 993, 1187, 1194 ЦК України, правові висновки Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц про те, що на особу, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, може бути покладене відшкодування шкоди лише у разі недостатності страхового відшкодування за договором страхування відповідальності і суд повинен у таких спорах з`ясовувати всі факти та обставини у зв`язку із страховим відшкодуванням.

Посилалася на правові висновки Верховного Суду України в постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Зазначала, що страхувальник відшкодовує різницю між страховою виплатою та завданим збитком, якщо розмір завданого збитку складається з платежів, які не покриваються страховою компанією, і до такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 21 грудня 2022 року в справі № 369/13458/20, від 09 листопада 2022 року в справі № 366/2985/19, від 09 листопада 2022 року в справі № 497/470/2021 та інших.

Наводила зміст ст. 981, 627, 979 ЦК України, ст. 7, 25 Закону України «Про страхування», ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 12 липня 2023 року в справі № 591/1861/22 про те, що вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ, а також понесення позивачем витрат зі сплати ПДВ.

Посилалася на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 359/2309/17 про те, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

Також згідно висновків Верховного Суду в постановах від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18, від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17, від 22 квітня 2021 року у справі № 759/7787/18, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню саме різниця між фактичним розміром завданих позивачу збитків, тобто фактичних втрат, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, які вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, і сумою страхового відшкодування, яка є фактичним розміром завданої шкоди.

Від позивача ОСОБА_3 у особі представника ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилаючись на те, що страхова компанія при розрахунку страхового відшкодування в розмірі 47664,66 грн. здійснила виплату з урахуванням зносу деталей 0,61 %, за мінусом франшизи 3200 грн., що підтверджується листом ТДВ «СК «Гардіан» від 18 лютого 2024 року, що узгоджується з вимогами ст. 32.7, 12.1, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», таким чином, страхова компанія виконала свої зобов`язання в межах, передбачених законодавством про обов`язкове страхування, але це не означає, що розмір фактично завданої шкоди дорівнює розміру страхової виплати.

Наголошувала, що фактичні витрати позивача на відновлення транспортного засобу документально підтверджені актом № 558 прийому-передачі виконаних робіт від 17 грудня 2024 року та рахунком-фактурою № 558 від 02 грудня 2024 року і складають 166826 грн., які оплачені позивачем на станції техобслуговування. Ці документи є належними та допустимими доказами реальних збитків, понесених позивачем. Відповідач не заявляла клопотання про призначення автотоварознавчої судової експертизи під час розгляду справи судом першої інстанції та не спростувала розмір фактичних витрат на ремонт документально. Відсутність заперечень та клопотань про призначення експертизи свідчить про визнання відповідачем обґрунтованості розміру витрат, заявлених позивачем.

Вказувала, що Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлює законодавче обмеження щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме розмір страхової виплати визначається з обов`язковим урахуванням зносу автомобіля, що згідно ст. 1194 ЦК України покладає на винуватця ДТП обов`язок сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у разі її недостатності.

Нагадувала, що під час розгляду справи в суді першої інстанції нею було подано заяву про зменшення позовних вимог, врахувавши виплачене страховою компанією відшкодування у розмірі 46664,66 грн. та витрати на евакуатор у розмірі 2200 грн.

Вважала безпідставними посилання відповідача в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 591/1861/22 про випадки утримання ПДВ з суми страхової виплати, оскільки фактичне здійснення ремонту транспортного засобу підтверджено актом прийому-передачі виконаних робіт та рахунком-фактурою на суму 166826 грн., які містять ПДВ у розмірі 20 %, отже позивач фактично понесла витрати на відновлення транспортного засобу, включаючи ПДВ.

Вважала, що некоректність формулювання вимог апеляційної скарги, в якій відповідач не зазначає, яке саме нове рішення має бути ухвалене апеляційним судом, унеможливлює її належний розгляд та свідчить про процесуальну недбалість апелянта.

В судове засідання представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не з`явилась, направила заяву про відкладення розгляду справи в зв`язку із зайнятістю в іншій справі та відрядженням до м. Харків з метою участі в справі в Харківському апеляційному суді.

Оцінюючи обґрунтованість заяви, апеляційний суд враховує, що представником відповідача надано перевагу розгляду іншої справи, при цьому доказів участі в судовому засіданні в будь-якій іншій справі нею не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційній скарзі вже викладені всі доводи відповідача щодо підстав скасування судового рішення, відтак відсутність представника відповідача під час розгляду апеляційної скарги жодним чином не порушує її процесуальні права.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Враховуючи наведене, оскільки сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, неявка сторін не перешкоджає розгляду справи, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності нез`явившихся учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 є власником автомобіля Nissan Micra д.н.з. НОМЕР_2 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а. с. 4 т. 1).

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 16 липня 2024 року в справі № 754/9490/24 встановлено вину відповідача ОСОБА_1 в порушенні п. 13.1 ПДР і скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Даною постановою встановлено, що ОСОБА_1 19 червня 2024 року о 16:00, керуючи автомобілем Volkswagen д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Радунській, 2/18 в м. Києві, порушила п. 13.1 ПДР, при цьому не врахувала дорожньої обстановки, не дотрималась безпечного бокового інтервалу та скоїла зіткнення з автомобілем Nissan д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4 , що спричинило пошкодження транспортних засобів з матеріальними збитками (а. с. 5 т. 1).

На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ТДВ «СК Гардіан», поліс № 217375000, згідно якого страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 160000 грн., розмір франшизи 3500 грн. (а. с. 124 т. 1).

22 жовтня 2024 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Клевер Експерт» складено звіт № 393/10-24 про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, згідно якого вартість матеріального збитку становить 85865,38 грн., вартість матеріального збитку без урахування ПДВ становить 74231,15 грн., вартість відновлювального ремонту автомобіля Nissan Micra д.н.з. НОМЕР_2 без урахування фізичного зносу вузлів і деталей на момент проведення дослідження становить 183291,84 грн., ринкова вартість автомобіля Nissan Micra д.н.з. НОМЕР_2 до моменту ДТП становить 216719,70 грн. (а. с. 8 - 20 т. 1).

02 грудня 2024 року ПП ОСОБА_6 виставлено рахунок-фактуру № 558 за ремонтні роботи та придбання запчастин на загальну суму 166826 грн. (а. с. 21 т. 1). 12 грудня 2024 року ПП ОСОБА_6 та ОСОБА_3 складено акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) на загальну суму 166826 грн. (а. с. 22 т. 1).

Також позивачем понесені витрати на евакуацію транспортного засобу в розмірі 2200 грн. згідно акту виконаних робіт 19 червня 2024 року, складеного ПП ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (а. с. 25 - 27 т. 1).

10 грудня 2024 року ТДВ «СК Гардіан» сплачено на користь ФОП ОСОБА_6 46664,66 грн. страхового відшкодування згідно страхового акту № G-41305-1 за пошкоджений транспортний засіб Nissan Micra д.н.з. НОМЕР_2 , власник ОСОБА_3 (а. с. 23 т. 1).

Згідно платіжної інструкції від 16 грудня 2024 року ОСОБА_3 сплатила на користь ФОП ОСОБА_6 120161,34 грн. згідно рахунку-фактури № 558 від 02 грудня 2024 року за ремонт автомобіля Nissan Micra д.н.з. НОМЕР_2 (а. с. 24 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, 26 січня 2026 року до апеляційного суду надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_5 про долучення до матеріалів справи нових доказів, а саме заяву до ТДВ «СК «Гардіан» про доплату страхового відшкодування від 26 листопада 2025 року та відповідь на цю заяву.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Апеляційний суд враховує, що надані позивачем докази (заява від 26 листопада 2025 року та відповідь на неї) не існував на момент ухвалення рішення судом першої інстанції та не досліджувався ним, що прямо суперечить правовим висновкам Верховного Суду в постановах від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19 (провадження № 61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 (провадження № 61-106св21), в яких зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Таким чином, апеляційний суд не може врахувати новий доказ як доказ, яким заявник обґрунтовує свої вимоги.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на викладене вина водія ОСОБА_1 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є доведеною згідно постанови Деснянського районного суду м. Києва від 16 липня 2024 року в справі № 754/9490/24.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення або захисту в обраний спосіб.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю здоров`ю, майну третьої особи.

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Судом першої інстанції було встановлено, що сторонами у справі не оспорюється обставина дорожньо-транспортної пригоди, наявність вини відповідача ОСОБА_1 та отримання позивачем суми страхового відшкодування у розмірі 46664,66 грн.

Предметом спору є обставини щодо недостатності суми страхового відшкодування для відновлення становища пошкодженого майна позивача.

Згідно ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі N 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

В постанові від 22 квітня 2021 року в справі № 759/7787/18 Верховний Суд дійшов висновку, що «Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди, суд апеляційної інстанції звернув увагу, що різниця між виплаченою страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. За таких обставин саме відповідач, як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити позивачу таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)».

Відтак, з аналізу наведених вимог ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та роз`яснень Верховного Суду, можна дійти висновку, що визначення розміру страхового відшкодування підлягає з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні.

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно з вимог статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі N 754/1114/15-ц (провадження N 61-1156св 18), від 21 лютого 2020 року у справі N 755/5374/18 (провадження N 61-14827св19), від 22 квітня 2020 року у справі N 756/2632/17 (провадження N 61-12032св19), від 15 жовтня 2020 року в справі № 755/7666/19 (провадження № 61-10010св20), 02 лютого 2022 року в справі № 757/54513/16 (провадження № 61-16265св20).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження розміру заподіяної шкоди позивачем ОСОБА_3 надано акт № 558 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 17 грудня 2024 року, рахунок-фактуру № 558 від 02 грудня 2024 року, згідно яких фактичні витрати позивача на ремонт транспортного засобу склали 166826 грн., та платіжну інструкцію від 18 грудня 2024 року, згідно якої нею сплачено на рахунок ФОП ОСОБА_8 120161,34 грн. за ремонт автомобіля.

Разом із тим, стягуючи з відповідача на користь позивача невідшкодовану матеріальну шкоду в розмірі 120161,34 грн., яка судом першої інстанції визначена як різниця між фактичними витратами позивача на ремонт автомобіля Nissan Micra д.н.з. НОМЕР_2 , в розмірі 166826 грн., та виплаченим позивачу страховим відшкодуванням ТДВ «СК «Гардіан» в розмірі 46664,66 грн., суд першої інстанції не встановив, на підставі яких документів було визначено розмір страхового відшкодування, виплаченого позивачу страховою компанією, та якою є погоджена ОСОБА_3 та ТДВ «СК «Гардіан» вартість відновлювального ремонту згідно цих документів, чим припустився неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Згідно листа ТДВ «СК Гардіан» від 18 липня 2025 року, розмір збитку, завданий власнику транспортного засобу Nissan Micra д.н.з. НОМЕР_2 , був визначений ТДВ «СК Гардіан» на підставі ремонтної калькуляції, згідно якої вартість ремонту вказаного автомобіля без ПДВ становить 63534,67 грн., а вартість ремонту з ПДВ становить 76241,60 грн. З урахуванням коефіцієнта фізичного зносу 0,7 вартість ремонту автомобіля становить 47664,66 грн. Крім того, франшиза в розмірі 3200 грн. підлягає вирахуванню, а послуги евакуатора в розмірі 2200 грн. підлягають відшкодуванню (а. с. 118 - 120 т. 1).

Страховою компанією ТДВ «СК Гардіан» надано копію ремонтної калькуляції на автомобіль Nissan Micra д.н.з. НОМЕР_2 , складеної 19 липня 2024 року, згідно якої вартість ремонту з ПДВ становить 76241,60 грн. (а. с. 66 - 67 т. 1).

На підтвердження розміру заподіяної шкоди позивачем було надано звіт № 393/10-24 ТОВ «Клевер Експерт» про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, згідно якого вартість матеріального збитку становить 85865,38 грн., вартість матеріального збитку без урахування ПДВ становить 74231,15 грн., вартість відновлювального ремонту автомобіля Nissan Micra д.н.з. НОМЕР_2 без урахування фізичного зносу вузлів і деталей на момент проведення дослідження становить 183291,84 грн., ринкова вартість автомобіля Nissan Micra д.н.з. НОМЕР_2 до моменту ДТП становить 216719,70 грн. (а. с. 8 - 20 т. 1).

Разом із тим, судом першої інстанції не надано належної оцінки вказаним доказам в сукупності з платіжними документами, згідно яких 10 грудня 2024 року ТДВ «СК Гардіан» виплачено страхове відшкодування в розмірі 46664,66 грн., з яких вбачається, що вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача Nissan Micra д.н.з. НОМЕР_2 страховою компанією оцінена з ПДВ та без урахування коефіцієнту фізичного зносу лише у розмірі 76241,60 грн., що є меншим від вартості відновлювального ремонту 183291,84 грн., визначеного ТОВ «Клевер Експерт» та наданого позивачем, та фактично понесених витрат на ремонт автомобіля 166826 грн.

Таким чином, судом першої інстанції не враховано, що вимог до ТДВ «СК Гардіан» про сплату недовиплаченого страхового відшкодування ОСОБА_3 не заявлялось, відтак вона погодилася з розміром встановленої страховиком майнової шкоди, а отже не вправі заявляти вимоги до винної особи про відшкодування різниці шкоди на підставі інших доказів у більшому розмірі, ніж встановлено страховою компанією.

Такі висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 22 лютого 2022 року в справі № 201/16373/16-ц, згідно яких винуватець відповідає за завдану шкоду, якщо вона перевищує міру відповідальності страховика або відноситься до сум, які страховик не повинен відшкодовувати, а покладення відповідальності у розмірі завданого збитку, який повинен відшкодувати страховик на винуватця, суперечить інституту страхування цивільно-правової відповідальності, та правовими висновками Верховного Суду в постановах від 20 грудня 2023 року в справі 450/446/16-ц, від 14 червня 2023 року в справі № 125/1216/20, від 21 грудня 2022 року в справі № 369/13458/20, від 09 листопада 2022 року № 366/2985/19, від 09 листопада 2022 року № 497/470/2021, від 14 вересня 2022 року № 441/756/18, від 14 вересня 2022 року № 520/7996/18 та інших, в яких зазначено, що страхувальник відшкодовує різницю між страховою виплатою та завданим збитком, якщо розмір завданого збитку складається з платежів, які не покриваються страховою компанією.

Крім того, клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи з метою визначення розміру матеріального збитку, завданого в результаті ДТП, позивачем не заявлялось, отже вартості відновлювального ремонту, визначеної страховою компанією, позивачем не спростовано, а наданий нею рахунок-фактура від 02 грудня 2024 року може свідчити про вартість ремонтно-відновлювальних робіт, однак не свідчить про те, що необхідність проведення цих робіт пов`язана саме з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю відповідача ОСОБА_1 19 червня 2024 року, та не підтверджують факту заподіяння механічних пошкоджень у зв`язку із зазначеним вище ДТП саме на суму 166826 грн.

Наведені обставини також залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, відтак вказане судове рішення не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті вимоги ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, апеляційний суд виходить із необхідності стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) в розмірі 76241,60 грн., визначеною ТДВ «СК Гардіан», та страховим відшкодуванням 46664,66 грн., виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, а саме 29576,94 грн.

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що під час апеляційного перегляду позов ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, знайшов своє часткове підтвердження в розмірі 29576,94 грн., і зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши на користь позивача з відповідача 29576,94 грн.

В решті позов задоволенню не підлягає з наведених вище підстав.

Під час звернення до суду з даним позовом ОСОБА_3 сплачено судовий збір в розмірі 1223,61 грн., крім того, позивачем до суду першої інстанції на підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги надавалася копія договору про надання правничої допомоги від 20 вересня 2024 року та квитанції до платіжних інструкції про переказ готівки на загальну суму 6300 грн.

За наслідками апеляційного перегляду позов задоволено на 25 % (29576,94 грн. з заявлених до стягнення 120161,34 грн.).

З урахуванням встановленого ст. 141 ЦПК України принципу пропорційності понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме сплачений судовий збір у розмірі 305,90 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 1575 грн.

За наслідками апеляційного перегляду апеляційну скаргу задоволено повністю, оскільки рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову, а тому сплачений відповідачем під час подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1835,41 грн. підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Також від позивача ОСОБА_3 у особі представника ОСОБА_5 надійшла заява про розподіл судових витрат в апеляційній інстанції в розмірі 15000 грн., до якої долучено копію договору про надання правової допомоги від 20 вересня 2024 року та додаткової угоди № 2 до нього від 02 березня 2025 року, а також зведений акт № 2 здачі-приймання фактично наданих правових послуг до договору про надання правової допомоги від 20 вересня 2024 року, складений 03 грудня 2025 року ОСОБА_3 з адвокатським об`єднанням «Волощук та Партнери».

Враховуючи повне задоволення апеляційної скарги, понесені ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу в апеляційній інстанції покладаються на позивача.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» про відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_5 ) матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 29576,94 грн., судовий збір у розмірі 305,90 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 1575 грн.

В решті позову ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1835,41 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.