Ухвала

Іменем України

19 січня 2026 року

м. Київ

справа № 466/7145/24

провадження № 61-4ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Тертичною Ольгою Анатоліївною, на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 липня 2025 року в складі судді: Невойта П. С. та постанову Львівського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року в складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В., Шандри М. М., в справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Черник Наталія Степанівна, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Львівської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Черник Н. С. про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5, після чого відкрилася спадщина. Заповіту батько не склав. Вона є його єдиною донькою. За життя батька вона з ним не дуже часто спілкувалася, оскільки батьки розлучилися, коли вона була ще маленькою. Періодично передзвонювалися з батьком. В день повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну позивачка виїхала з Києва, так як там працювала та вже 01 березня 2022 року з мамою, якій 81 рік і з донькою, виїхали за кордон. Перебуваючи за кордоном понад два роки, вона 05 січня 2024 року повернулася в Україну. На початку червня 2024 року їй зателефонувала двоюрідна сестра, яка багато років проживає в США, та повідомила про смерть батька.

02 липня 2024 року позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у зв`язку з пропуском строку.

ОСОБА_1 просила визначити додатковий строк на прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном в три місяці.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 14 липня 2025 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк на прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. Відповідно до цієї норми поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.Так, з тексту позовної заяви та доданих доказів, позивач зазначає поважність пропуску звернення з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини те, що вона у зв`язку з агресією рф терміново виїхала за кордон, втратила телефон та не могла зв`язатися з батьком та не знала про його смерть. Звернувшись до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, позивач зобов`язаний повідомити суду поважні причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкодили йому звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, а також надати докази на підтвердження своїх доводів та вимог;

частина третя статті 1272 ЦК України може застосовуватись, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними. При цьому суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини. Так, зокрема ВС неодноразово зазначалося, що якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні;

щодо перешкод, які зазначає позивач, російська агресія та виїзд її з України разом зі сім`єю. Позивач не надала належних доказів неможливості подання заяви, перебуваючи за кордоном. На території м. Львова воєнних дій не проводилося, пояснення про те, що Позивач загубила телефон та не могла налагодити зв`язок з батьком суд оцінює критично. Так, повернувшись до України 01 травня 2024 року, позивачка тільки у червні від двоюрідної сестри, яка проживає в Америці дізналася про смерть батька, при цьому повідомляє, що знала де він проживав. У постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 Верховний Суд також дійшов висновку, що не спілкування позивача зі спадкодавцем внаслідок неприязних відносини між ними, а також необізнаність спадкоємця про факт смерті батька не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. Саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку. Таким чином, необізнаність про смерть спадкодавця не є поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 та, а також у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 03 березня 2021 року у справі № 145/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18;

крім того, у постанові Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі №607/13549/21 зазначено, що перебування спадкоємців за межами країни не є поважними причинами пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, які унеможливили чи в інший спосіб перешкодили вчасно здійснити таку дію. Отже, з огляду на зазначене суд вважає, що сторона Позивача не надала належних доказів поважності причини пропуску строку для прийняття спадщини і судом не здобуто таких в судовому засіданні. Враховуючи наведене суд зробив висновок, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Постановою Львівського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;

рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 липня 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій;

щодо причин невчасного подання заяви на прийняття спадщини на які посилається позивачка, а саме: незнання про смерть батька, перебування за кордоном і втрата телефона у якому був номер батька, суд вважав, що зазначене не є поважними причинами для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Повернувшись в Україну 05 січня 2024 року, позивачка мимо своєї волі, дізнається про смерть батька у червні 2024 року від двоюрідної сестри, яка потелефонувала їй із Америки. У разі відсутності цього дзвінка від двоюрідної сестри, позивачка напевно, і до цього часу не знала б про смерть батька;

Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 прописав, що не спілкування позивача зі спадкодавцем внаслідок неприязнаних відносин між ними, а також необізнаність спадкоємця про факт смерті батька не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. Саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 03 березня 2021 року у справі №145/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18. У постанові Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі № 607/13549/21 прописано, що перебування спадкоємців за межами країни не є поважними причинами пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, які унеможливили чи в інший спосіб перешкодили вчасно здійснити таку дію. враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстав для скасування оскаржуваного рішення суду немає.

ОСОБА_1 31 грудня 2025 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 липня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року, у якій просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Ухвалою Верховного Суду від 06 січня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 16 грудня 2025 року надано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 в уточненій касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах:

Верховного Суду України: від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15; від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17;

Верховного Суду: від 20 листопада 2024 року в справі № 686/28882/23, 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20; від 30 січня 2020 року в справі № 487/2375/18; від 03 березня 2021 року у справі №145/148/20; від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18; від 07 лютого 2024 року у справі № 474/454/18; від 13 квітня 2023 року у справі № 607/13549/21; від 31 липня 2024 року у справі № 706/275/22; 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18; від 07 грудня 2023 року у справі № 548/2415/21.

Уточнена касаційна скарга мотивована тим, що:

судами 1-ої та апеляційної інстанції не було застосовано висновки, наведені в постанові КЦС ВС від 20 листопада 2024 року в справі № 686/28882/23, зокрема у пункті 66: «у відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)»;

при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 суди як на обґрунтування такої відмови посилалися на висновки, що містяться у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20, а саме: не спілкування позивача із спадкоємцем внаслідок неприязних з ним відносин, а також необізнаність спадкоємця про факт смерті батька не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку прийняття спадщини. Дана Постанова була помилково застосована як судом 1-ої інстанції, так і судом апеляційної інстанції при ухваленні рішення, адже викладене у ній жодним чином не має відношення до обставин справи, а судом спотворений виклад обставин справи, адже і в позовній заяві, і в поясненнях сторони позивача зазначалося, що між спадкодавцем і його донькою були нормальні відносини і нормальне спілкування, а факт смерті батька від неї приховували з метою заволодіння спадковим майном. Крім того, помилковим є посилання на аналогічні до неї постанови: від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15; від 30 січня 2020 року в справі № 487/2375/18; від 03 березня 2021 року у справі №145/148/20; від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18, адже судом не було враховано обставини, в яких опинилася позивачка, тікаючи від війни в Україні в перший її тиждень - 01 березня 2022 року і маючи на руках неповнолітню доньку і 80-річну матір Фраза «про незнання про факт смерті спадкодавця» з даному випадку було вирвана судом з контексту всіх обставин справи;

судами попередніх інстанцій не враховані висновки постанови КЦС ВС від 07 лютого 2024 року у справі № 474/454/18 щодо надання додаткового строку прийняття спадщини так само йдеться про те, що правила частини третьої статті 1272 ЦК можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Крім того, і суди в мотивувальній частині оскаржуваних рішень помилково посилалися на постанову Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі № 607/13549/21;

цьому судами при розгляді питання поважності причин пропущення строку для прийняття спадщини не було взято до уваги висновки постанови Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 706/275/22 про те, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку, а головною ознакою поважних причин є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини. Судами також не враховано аналогічні висновки Верховного Суду, що містяться у постановах від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17; від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16; від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, де поважними причинами пропуску строку прийняття спадщини визнають, зокрема: 1) тривалу хворобу спадкоємців (в даному випадку інвалідність позивачки, що спричинена хворобою хребта); 2) велику відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження майна (Італія і Україна, між якими відстань в майже 2000 км); 3) складні умови праці, які пов`язані, зокрема, з тривалим відрядженням, в тому числі закордонним; перебування спадкоємців на строковій службі у складі ЗСУ; необізнаність про існування заповіту.

не враховано судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень і постанову Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 548/2415/21: поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо; Верховний Суд наголошує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення;

на момент початку російського повномасштабного вторгнення в Україну позивачка мала тимчасову роботу в Києві. Її мама, 1941 року народження, та неповнолітня (на той момент) донька-школярка мешкали у Львові. ОСОБА_3 кілька днів, з великими труднощами, під обстрілами добиралася до Львова і 01 березня 2022 року. (через тиждень від початку війни), забравши мати і доньку, терміново виїхала на територію Євросоюзу. Виїхала не в закордонну подорож, не в круїз, а у безпечне місце, тікаючи від війни і переживаючи за життя близьких. Останню розмову по телефону з батьком позивачка мала саме напередодні від`їзду. Батько виїзджати не планував і був переконаний, що все закінчиться «через 2-3 тижні». Дорогою до Європи, що тривала кілька днів, маючи на руках 81-річну хвору маму і неповнолітню доньку, сама будучи інвалідом 3-ої групи, перебуваючи в стресовому стані, позивачка загубила свій мобільний телефон, у якому містилися всі контакти, в тому числі і номер телефону батька (можливо, телефон був вкрадений, це точно невідомо);

майже 2 роки позивачка перебувала на території Євросоюзу, опинившись після багатьох переїздів в Італії; важко працювала там (адже Італія, на відміну від інших країн ЄС, не забезпечувала українських біженців регулярною допомогою); утримувала хвору перестарілу маму і доньку-школярку; займалася волонтерською діяльністю, допомагаючи влаштуватися таким же біженцям. Весь цей час ОСОБА_1 намагалася розшукати контакти батька (адже його номер мобільного телефону залишився у її зниклому телефоні), намагалася дізнатися як він і що з ним, але безрезультатно. Перебуваючи на відстані майже 2000 км, в Італії, ОСОБА_1 написала батькові 2 листа (восени 2022 року і навесні 2023 року) із зазначенням своєї нової тимчасової зворотної адреси, але вони залишися без відповіді. 05 січня 2024 року ОСОБА_4 повернулася в Україну (відомості про відсутність в Україні підтверджено даними закордонного паспорту, копія якого міститься в матеріалах справи). Після вирішення нагальних побутових питань, які були пов`язані з аварійним ремонтом квартири, з продовженням дії українського паспорта (адже ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачці виповнилося 45 років), з проблемами зі здоров`ям через інвалідність, позивачка не полишала надії розшукати батька у Львові, оскільки знайшла у своїй львівській квартирі записник з батьковим мобільним телефонним номером і намагалася йому додзвонитися (стаціонарного телефону в батьковій квартирі ніколи не було). Мобільний телефон ОСОБА_2 виявився «поза зоною доступу». За батьковою адресою проживання двері позивачці ніхто не відчиняв. Вона навіть пробувала розшукати свого батька в педагогічному коледжі, де він колись працював музпрацівником до виходу на пенсію. Але оскільки це було дуже давно, там вже не залишилося тих, хто з ним працював або хто пам`ятав його. Лише на початку червня 2024 р. з позивачкою зв`язалася її двоюрідна сестра, яка багато років тому виїхала на постійне проживання в США, і яка теж розшукувала ОСОБА_1 , та повідомила, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а в травні 2024 року померла його подруга ОСОБА_5 . Як з`ясувалося (і це вбачається з матеріалів двох судових справ Шевченківського райсуду м. Львова № 466/8075/23 та № 466/5005/24, долучених до матеріалів даної справи під час її слухання судом 1-ої інстанції), ця особа - ОСОБА_5 , представляючись спочатку так званою «цивільною дружиною» ОСОБА_2 , а пізніше «членом сім`ї», двічі намагалася в судовому порядку, за різними підставами оформити на себе спадок, що залишився після смерті ОСОБА_2 . При цьому ОСОБА_5 знала, що у ОСОБА_2 є донька, яка буде батька розшукувати. Вочевидь, тому нею і був вимкнутий телефон ОСОБА_2 , а в квартирі ніхто не відкривав двері, бо ОСОБА_5 мала ключі і від квартири, і від поштової скриньки, куди мали прийти листи ОСОБА_1 до батька (один - ще за його життя; другий - в 2023 р. - вже після смерті, але в період, коли ще було можливим звернення зі заявою про прийняття спадщини).

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що позивачка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 .

Згідно свідоцтва про смерть (повторне) виданого 06 червня 2024 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові ЗМУ МЮ (м. Львів) ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 .

До складу спадкового майна входить право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 22 квітня 1994 року № НОМЕР_3 , виданого відділом приватизації державного житлового фонду ЛМР, квартира АДРЕСА_2 належала на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Відповідно до листа від 02 липня 2024 року приватного нотаріуса ЛМНО Черник Н. С. встановлено, що 02 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини як спадкоємець першої черги після смерті батька ОСОБА_2 , однак листом за № 273/02-14 від 02 липня 2024 року їй у цьому було відмовлено у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини визначеного частиною першою статті 1270 ЦК України.

Згідно матеріалів спадкової справи № 30/2024 інформація про заповіти ОСОБА_2 відсутня. Свідоцтво про право на спадщину відповідно до матеріалів спадкової справи не видано станом на 27 червня 2025 року.

Звертаючись до суду про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , позивачка зазначила, що про день смерті батька вона дізналася на початку червня 2024 року від двоюрідної сестри із США, яка їй про це повідомила у телефонному режимі. З 24 лютого 2022 року через повномасштабне вторгнення росії в Україну, виїхала з дочкою та 81 річною мамою з місця свого постійного проживання та 01 березня 2022 року перетнула кордон в Польщу, де перебувала до червня 2024 року. Зазначене підтверджується паспортом для виїзду за кордон від 24 січня 2020 року № НОМЕР_4 . У закордонному паспорті є відмітка про перетин кордону на виїзд з України 01 березня 2022 року та в`їзд в Україну 05 січня 2024 року. Перебування за кордоном та відсутність відомостей про смерть батька ОСОБА_2 , яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 стало причиною неподання заяви про прийняття спадщини у шестимісячний строк, який закінчився 09 червня 2023 року. Зазначає, що про смерть батька довідалася у червні 2024 року, вважає пропущений строк на подання заяви про прийняття спадщини поважним.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкову масу, то положення частини третьої статті 1272 ЦК України не застосовуються (див. постанову Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12).

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні (див. постанову Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, постанову Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 234/17511/19 (провадження № 61-8215св20) вказано, що:

«як свідчить тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Правила частини третьої 1272 ЦК України про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року в справі № 756/957/18 (провадження № 61-5590св21) вказано, що:

«поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, строки на подання заяви про прийняття спадщини не визнаються преклюзивними, можуть бути поновлені з дотриманням правил частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини і можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через власну пасивну поведінку, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16».

Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість. Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини. Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою (див. пункти 53 - 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) вказано, що:

«113. Також Велика Палата Верховного Суду відхиляє інші доводи касаційної скарги про те, що у заявника існували додаткові перешкоди для своєчасного подання ним заяви про прийняття спадщини, зокрема догляд за матір`ю, зайнятість на роботі, карантинні обмеження, спрямовані на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19).

114. Зазначені доводи були предметом дослідження в судах першої та апеляційної інстанцій, які зробили обґрунтовані висновки про те, що наведені позивачем обставини, як-от зайнятість на роботі, карантинні обмеження, догляд за матір`ю, не перешкоджали ОСОБА_7 реалізувати свої спадкові права шляхом подання відповідної заяви про прийняття спадщини, зокрема й через засоби поштового чи електронного зв`язку.

115.До того ж суд апеляційної інстанції, оцінивши подані позивачем докази, встановив, що надана позивачем копія амбулаторної картки його матері ОСОБА_8 та відомості, зазначені в ній, не підтверджують те, що остання потребувала постійного стороннього догляду, а також те, що ОСОБА_7 здійснював цей догляд до 12 січня 2022 року.

116. Враховуючи те, що на підставі частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи та переоцінювати докази, належна оцінка яких здійснена судами першої та апеляційної інстанцій, Велика Палата Верховного Суду, з урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, що переглядається, вважає правильними висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивач не надав належних, достатніх та допустимих доказів існування об`єктивних та непереборних обставин, які перешкодили йому подати заяву про прийняття спадщини після смерті батька у визначений законом шестимісячний строк, до 12 січня 2022 року.

117.Належних та достатніх доказів, які б беззаперечно свідчили про наявність перешкод для подання такої заяви, позивач до суду не подав. Натомість безпідставне визначення додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента верховенства права та є незаконним втручанням у права відповідача як спадкоємця, який прийняв спадщину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) зазначено, що:

151. Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте така необізнаність повинна ототожнюватися з незнанням спадкоємцем про його право на спадкування загалом; в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.

152. Обставини усвідомлення особою того, що вона має право на спадкування за законом, наприклад, на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, та невчинення нею жодних активних дій з прийняття спадщини та щодо встановлення спадкової маси не можуть обґрунтовувати поважність причин пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, про існування якого особа не знала.

153. Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття / відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність у нього права на спадкування.

154. Резюмуючи, Велика Палата Верховного Суду, з урахуванням конкретних обставин справи, що переглядається, висновує, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Проте це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини. Спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк з часу відкриття спадщини. Тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини тільки для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі їх обізнаності про відсутність спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 619/2906/23 (провадження № 61-6738св24) вказано, що:

«суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16-ц (провадження № 61-12844св18), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).

У справі, яка є предметом касаційного перегляду, встановлено, що в установлений законом строк спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняла його дружина ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги за законом, подавши відповідну заяву до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску, визначеного частиною першою статті 1270 ЦК України строку для прийняття спадщини, позивачка посилалася на те, що про смерть батька їй відомо не було, оскільки з початком війни вона вимушена була переїхати до Великої Британії, де перебуває до теперішнього часу, а про відкриття спадщини дізналась лише 02 червня 2023 року з листа приватного нотаріуса Панченко О. В., при цьому відповідачі не повідомили їй про смерть ОСОБА_5.

У постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 (провадження № 61-14038св20) зазначено, що неспілкування позивача зі спадкодавцем внаслідок неприязних відносини між ними, а також необізнаність спадкоємця про факт смерті батька не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини.

Саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність причин пропуску зазначеного строку.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 635/4551/18, від 27 травня 2020 року у справі № 336/1127/17, від 30 червня 2020 року у справі № 431/5782/17, від 03 березня 2021 року у справі № 145/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18, від 13 квітня 2023 року у справі № 522/17537/18.

Встановивши, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом після смерті батька ОСОБА_5, однак заяву про прийняття спадщини у встановлений статтею 1270 ЦК України строк не подала, надавши належну правову оцінку зазначеним позивачкою підставам пропуску зазначеного строку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визначення ОСОБА_1 додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька ОСОБА_5».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суди встановили, що причини невчасного подання заяви на прийняття спадщини на які посилається позивачка (незнання про смерть батька, перебування за кордоном і втрата телефона у якому був номер батька), не є поважними причинами для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Повернувшись в Україну 05 січня 2024 року, позивачка мимо своєї волі, дізнається про смерть батька у червні 2024 року від двоюрідної сестри, яка потелефонувала їй із Америки. Сторона позивача не надала належних доказів поважності причини пропуску строку для прийняття спадщини.

Таким чином, встановивши, що обставини, вказані позивачкою для визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є неповажними, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду України: від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17; та постановах Верховного Суду: від 20 листопада 2024 року в справі № 686/28882/23; від 07 лютого 2024 року у справі № 474/454/18; від 31 липня 2024 року у справі № 706/275/22; необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин. Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду України: від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 та в постановах Верховного Суду: 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20; від 30 січня 2020 року в справі № 487/2375/18; від 03 березня 2021 року у справі №145/148/20; від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18; від 13 квітня 2023 року у справі № 607/13549/21; 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16; від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18; від 07 грудня 2023 року у справі № 548/2415/21, необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди вирішили справу відповідно до таких висновків.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_9 , на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 липня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Черник Наталія Степанівна, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков