Справа №:755/5165/24
Провадження №: 2/755/1954/26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2026 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретарів: Бєльченко М.В., Гречаної Ю.О., Дубенко Г.В., Заведій К.С.,

Зілінської М.В.,

учасники справи:

представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 - адвокат Тимошенко В.П.,

представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_2 - адвокат

Ніколаєва Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності.

Згідно заявлених позовних вимог позивач просить суд визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на наступне майно, придбане під час спільного проживання у шлюбі із ОСОБА_2 : вантажний сідловий тягач марки Renault модель Premium, модифікація 450DXI; ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 ; реєстраційний (державний) номер НОМЕР_2 ; робочий об`єм двигуна 10837 куб. см.; 2008 року випуску; напівпричіп-самоскид марки Trailor модель SYY, модифікація 3CX; ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_3 ; реєстраційний (державний) номер НОМЕР_4 ; 1997 року випуску.

Вимоги позиву обґрунтовані тим, що 25 травня 2018 року ОСОБА_1 уклав шлюб із ОСОБА_2 , зареєстрований в Печерському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1015. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2021 року у справі № 357/1801/21 шлюб між сторонами розірвано. Позивач звертається до суду із даною позовною заявою про визнання за ним права особистої приватної власності на цінне рухоме майно, яке було набуте ним під час спільного проживання у шлюбі з відповідачем. За доводами позовної заяви, позивач з 08.02.2017 є фізичною-особою підприємцем, діяльністю якого згідно КВЕД, серед іншого, є вантажний автомобільний транспорт, та отримує відповідний фінансовий (підприємницький) дохід, як основне джерело для забезпечення свого існування та утримання родини (2018 - 2020 роки під час перебування сторін у шлюбі). Позивач зазначає, що для підприємницької діяльності з організації вантажних автомобільних перевезень, під час перебування сторін у шлюбі, в 2019 році були придбані та зареєстровані за відповідачем вказані вище вантажний сідловий тягач та напівпричіп-самоскид, вартість яких згідно оцінки становить 260 500,00 грн та 211 400,00 грн відповідно. Позивач стверджує в позовній заяві, що транспортні засоби були придбані ним особисто для використання за цільовим призначенням у власній підприємницькій діяльності, однак дули зареєстровані за відповідачем виключно для спрощення ведення бухгалтерського обліку. Фактично відповідач ними жодного разу не користувалась, не здавала в оренду або на підставі іншого речового права іншим особам, жодних витрат на ремонт та обслуговування не несла. Правовстановлюючі документи на транспортні засоби перебувають у позивача, який використовує це майно за призначенням та отримує підприємницький дохід від його експлуатації. Крім того, позивач наголошує на тому, що спірне майно було придбане ним виключно за власні кошти - доходи від підприємницької діяльності та наводить відомості про такий дохід з 2017 по 2020 роки. Також, позивач зазначає, що частину коштів у розмірі 150 000,00 грн на придбання спірного майна ОСОБА_1 01 травня 2019 року було позичено у ОСОБА_3 . Таким чином, спірне майно було придбане в травні 2019 року виключно за кошти позивача для використання його за цільовим призначенням у власній підприємницькій діяльності з метою отримання підприємницького доходу від організації вантажних автомобільний перевезень. Крім того, позивач зазначає, що відповідач не має жодного відношення ані до придбання вказаних транспортних засобів ані до їх використання у власній господарській діяльності

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 квітня 2024 року відкрито провадження в даній цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. (т. 1 а.с.51-52)

Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

08 жовтня 2024 року представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Ніколаєвою Г.Г. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач, посилаючись на недоведеність факту придбання спірного майна за особисті кошти позивача, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. За доводами відзиву, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, позивачем не спростовано факт придбання майна у шлюбі, а наведені позивачем доводи щодо придбання автотранспорту за його особисті кошти не знайшли підтвердження в наданих ним доказах. При цьому, майно ФОП може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу, з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна та способів його поділу. Також відповідач вважає розписку позички неналежним доказом, оскільки вона вчинена самим позивачем і, навіть за умови укладання договору позички, набуті за ним кошти були повернуті за рахунок сімейного бюджету і не створюють умов для виникнення особистої приватної власності на ці кошти. При цьому відповідач стверджує, що спірний автотранспорт був придбаний на ім`я відповідача для використання в її підприємницькій діяльності, яка зареєстрована як ФОП 06.12.2018, основним видом її діяльності був вантажний автомобільний транспорт та в 2019 році відповідач отримувала дохід від підприємницької діяльності, пов`язаної саме з використанням вантажівки. За доводами відповідача, те що позивач наразі користується спірним автотранспортом, не є підставою для визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя. (т. 1 а.с.90-92)

Також 08 жовтня 2024 року представником відповідача - адвокатом Ніколаєвою Г.Г. подано до суду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. (т. 1 а.с.105-110)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2024 року відмовлено в прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності, та об`єднанні їх в одне провадження. (т. 1 а.с.112, 117-119)

14 жовтня 2024 року представником відповідача - адвокатом Ніколаєвою Г.Г. подано до суду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. (т.1 а.с.127-131)

Згідно заявлених у зустрічній позовній заяві вимог, ОСОБА_2 просить суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступне майно: вантажний сідловий тягач марки Renault модель Premium, модифікація 450DXI; ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , реєстраційний (державний) номер НОМЕР_5 , робочий об`єм двигуна 10837 куб. см., 2008 року випуску; напівпричіп-самоскид марки Trailor модель SYY, модифікація 3CX, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_3 , реєстраційний (державний) номер НОМЕР_4 , 1997 року випуску; здійснити поділ майна між подружжям сторін наступним чином: визнати за ОСОБА_1 право власності на: вантажний сідловий тягач марки Renault модель Premium, модифікація 450DXI; ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , реєстраційний (державний) номер НОМЕР_6 , робочий об`єм двигуна 10837 куб. см., 2008 року випуску; напівпричіп-самоскид марки Trailor модель SYY, модифікація 3CX, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_3 ; реєстраційний (державний) номер НОМЕР_4 , 1997 року випуску; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 : грошову компенсацію вартості 1/2 частки вантажного сідлового тягача марки Renault модель Premium, модифікація 450DXI; ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , в сумі 130 250,00 грн; грошову компенсацію вартості 1/2 частки напівпричіпа-самоскида марки Trailor модель SYY, модифікація 3CX, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_3 , в сумі 105 700,00 грн.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що 25 травня 2018 року між сторонами було укладено шлюб. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2021 року на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання дітей сторін, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. В період перебування у шлюбі сторонами було придбано спірний автотранспорт: вантажний сідловий тягач марки Renault модель Premium, модифікація 450DXI; ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , реєстраційний (державний) номер НОМЕР_5 , робочий об`єм двигуна 10837 куб. см., 2008 року випуску; напівпричіп-самоскид марки Trailor модель SYY, модифікація 3CX, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_3 , реєстраційний (державний) номер НОМЕР_4 , 1997 року випуску, який було зареєстровано на ім`я позивача. за доводами зустрічної позовної заяви, оскільки майно було придбане сторонами в період шлюбу, воно належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити це майно, визнавши за відповідачем право власності на нього та стягнувши компенсацію половини вартості цього майна, оскільки не зважаючи на реєстрацію цього майна за позивачем, фактично ним користується відповідач, у позивача немає доступу до спірного автотранспорту. При цьому позивачем за зустрічним позовом стверджується, що спірний автотранспорт був придбаний на її ім`я для використання в її підприємницькій діяльності, яка зареєстрована як ФОП 06.12.2018, основним видом її діяльності був вантажний автомобільний транспорт та в 2019 році відповідач отримувала дохід від підприємницької діяльності, пов`язаної саме з використанням вантажівки. Крім того, під час шлюбу позивач займалась вихованням спільних дітей сторін, які після розірвання шлюбу залишились проживати з нею.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя прийняти до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності, об`єднано їх в одне провадження. (т. 1 а.с.170, 176-177)

19 листопада 2024 року до суду надійшли додаткові пояснення позивача ОСОБА_1 , подані представником - адвокатом Зайцевим В.С., які не є заявою по суті справи в розумінні ст. 174 ЦПК України. (т. 1 а.с.178-179)

11 грудня 2024 року до суду надійшов відзив позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 , поданий представником - адвокатом Зайцевим В.С., в якому відповідач за зустрічним позовом просить відмовити в задоволенні останнього, наводячи доводи аналогічні викладеним у первісній позовній заяві та додатково зазначає, що матеріали зустрічного позову не містять доказів на підтвердження реалізації ОСОБА_2 права власності на спірні транспортні засоби шляхом їх експлуатації, здачі в оренду тощо, як і доказів понесення нею витрат на утримання транспортних засобів. І, навпаки, відповідні докази надані відповідачем за зустрічним позовом. Стверджує, що позивач за зустрічним позовом не має жодного відношення ані до придбання транспортних засобів ані до їх використання у власній господарській діяльності та вказує на відсутність доказів протилежного. Зазначає, що отриманий позивачем у 2019 році дохід є меншим від вартості спірного майна, отже вона не мала можливості придбати таке майно за власні кошти. Також вказує на відсутність доказів наявності у позивача статусу експедитора або компетенції водія вантажного транспорту, найму нею відповідних спеціалістів, а також доказів фактичного здійснення нею господарської діяльності в сфері вантажного автомобільного транспорту, використання спірного майна в її діяльності протягом 2019-2021 років. Зазначає, що спірне майно з моменту його придбання саме відповідачем за його власні кошти перебувало в його виключному і постійному користуванні з метою отримання підприємницького доходу, він ніс всі супутні витрати на утримання та ремонт майна. (а.с.203-205)

13 лютого 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву відповідача ОСОБА_2 , подана представником - адвокатом Ніколаєвою Г.Г., в якій позивач за зустрічним позовом вважає недоведеним факт придбання спірного майна за особисті кошти відповідача. Також позивач посилається на те, що надана відповідачем розписка викликає сумнів щодо її справжності та реальності дати вчинення, оскільки містить виправлення в даті. Крім того, розписка зазначає про повернення коштів у 2019 році. При цьому позивачу не було відомо про написання чоловіком цієї розписки, але навіть за умови укладання договору позички, отримані за ним кошти були повернуті з сімейного бюджету. А доводи відповідача щодо придбання ним спірного майна для використання в його підприємницькій діяльності суперечать реєстрації цього майна за позивачем. (т. 1 а.с.215-216)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2025 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (т.1 а.с. 239-240)

Представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 - адвокат Тимошенко В.П. в судовому засіданні підтримав первісний позов та просив заявлені в ньому вимоги задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи та додатково пояснив, що транспортні засоби були придбані позивачем за кошти, отримані ним від підприємницької діяльності в 2017 році та отримані в позику від матері в 2019 році, які повернув цього ж року. Також зазначив, що ФОВ відповідача закритий у 2020 році, а підприємницька діяльність позивача призупинена через його мобілізацію. Крім того, пояснив, що відповідач через народження дітей не могла здійснювати підприємницьку діяльність, вона не має договорів, які підтверджують здійснення нею підприємницької діяльності, відповідач взагалі не володіє інформацією пор спірне майно. Також, за доводами представника позивача, спільне господарство між сторонами взагалі ніколи не велось.

Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_2 - адвокат Ніколаєва Г.Г. в судовому засіданні просила задовольнити зустрічний позов, у задоволенні первісного позову відмовити, надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи та додатково зауважила, що спірні транспортні засоби зареєстровані з відповідачем а не за позивачем чи ФОП, вони були придбані сторонами в шлюбі, спільно, за кошти подружжя, а доказів не ведення сторонами спільного господарства позивачем не надано. Зазначила, що сама по собі наявність декларацій не свідчить про те, що вказані в них кошти було придбано спірне майно, а кошти від підприємницької діяльності є спільним майном подружжя. Крім того, позивачем не доведена згода дружини на отримання коштів у позику, розписка написана самим позивачем, про отримання вказаних в ній коштів відповідачу не відомо, а згідно розписки кошти повернуті в шлюбі. Також представник підкреслила, що сторони проживали разом, вели спільне господарство, виховували двох дітей. Також пояснила, що спірні транспортні засоби були зареєстровані за відповідачем, оскільки вона здійснювала підприємницьку діяльність.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом установлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 25 травня 2018 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2021 року (т.1 а.с. 9, 139-40).

Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (т.1 а.с.137, 138)

Судовим наказом Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2021 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (т.1 а.с.141)

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України)

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Предметом спору в даній справі є: вантажний сідловий тягач марки Renault модель Premium, модифікація 450DXI, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , реєстраційний (державний) номер НОМЕР_6 (сторонами в заявах по суті справи допущено описку в зазначенні номеру транспортного засобу, який вказано як AІ9532XI, що не впливає на його ідентифікацію), робочий об`єм двигуна 10837 куб. см., 2008 року випуску; напівпричіп-самоскид марки Trailor модель SYY, модифікація 3CX, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_3 , реєстраційний (державний) номер НОМЕР_4 , 1997 року випуску, які позивач за первісним позовом просить визнати його особистою приватною власністю, а позивач за зустрічним позовом поділити, як спільне майно подружжя, визнавши за позивачем за первісним позовом право власності на ці об`єкти рухомого майна зі стягненням компенсації половини його вартості.

При цьому сторонами не заперечується придбання вказаного майна під час перебування у шлюбі, за час спільного проживання (згідно доводів позовних заяв). Разом із тим, в судовому засіданні стороною позивача за первісним позовом стверджувалось, що сторони не проживали однією сім`єю та не вели спільного господарства.

Судом установлено, що 18 травня 2019 року за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб - вантажний сідловий тягач марки Renault модель Premium, модифікація 450DXI, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , реєстраційний (державний) номер НОМЕР_6 , робочий об`єм двигуна 10837 куб. см., 2008 року випуску (т.1 а.с. 19), вартість якого на час придбання за наявними документами (т.1 а.с.11-17) встановити не вбачається можливим.

28 травня 2019 року за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб - напівпричіп-самоскид марки Trailor модель SYY, модифікація 3CX, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_3 , реєстраційний (державний) номер НОМЕР_4 , 1997 року випуску (т.1 а.с. 19).

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц.

За доводами позивача за первісним позовом, спірні транспортні засоби були придбані за його особисті кошти, отримані позивачем від підприємницької діяльності до укладання шлюбу, та отримані ним у позику, для здійснення саме ним підприємницької діяльності.

Як убачається з матеріалів справи, 08 лютого 2017 року було зареєстровано ФОП ОСОБА_1 (т.1 а.с.6), з КВЕД, серед іншого, 49.41. - вантажний автомобільний транспорт (т.1 а.с.7).

На підтвердження цих обставин позивачем за первісним позовом також надані суду договори перевезень, товаро-транспортні накладні, цивільно-правові угоди за 2020 рік (т.1 а.с.181-201)

Згідно долучених до первісної позовної заяви податкових декларацій платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , його дохід у 2017 році становив 911 137,00 грн, у 2018 році - 1 390 000,00 грн, у 2019 році - 1 610 000,00 грн, у 2020 році - 831 002,10 грн (т.1 а.с.32-35).

При цьому, доказів в розумінні ст. 76-80 ЦПК України на підтвердження того, що спірні транспортні засоби були придбані за кошти отримані ОСОБА_1 як дохід від підприємницької діяльності до укладання шлюбу між сторонами (25 травня 2018 року), матеріали справи не містять.

Також позивачем за первісним позовом долучена копія розписки про отримання грошей у позику від 01 травня 2019 року, за змістом якої ОСОБА_1 підтверджує, що взяв у ОСОБА_3 в позичку грошові кошти в сумі 150 000,00 грн, які зобов`язався повернути в строк до 01 вересня 2019 року.

За доводами сторони позивача за первісним позовом, отримані за цією розпискою кошти були повернуті у визначені нею строки.

Відповідно до норм ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші чи інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, в матеріалах справи відсутні як докази того, що отримані за розпискою кошти були витрачені на придбання спірних транспортних засобів, так і того, шо вони були повернуті з особистих коштів позивача за первісним позовом (отриманого ним від підприємницької діяльності доходу), з урахуванням положень ч. 2 ст. 61 СК України, згідно якої об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Крім того, ОСОБА_2 з 06 грудня 2018 року по 24 листопада 2020 року була зареєстрована, як фізична особа підприємець з КВЕД, серед іншого, 49.41. - вантажний автомобільний транспорт (основний) (т.1 а.с.160-162) та її дохід як ФОП у 2019 році склав 455 305,60 грн (т.1 а.с.165-66).

Доводи сторони позивача за первісним позовом про те, що до та на час придбання спірних транспортних засобів відповідач фактично не здійснювала підприємницьку діяльність та не отримувала доходу є безпідставними, оскільки майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), що імперативно закріплено в ч. 1 ст. 60 СК України

При цьому стороною позивача за первісним позовом не заперечується здійснення відповідачем у вказаний період догляду за спільними дітьми сторін, тому ця обставина також не може бути підставою для віднесення майна до особистої власності позивача.

Що стосується доводів представника позивача за первісним позовом про те, що сторони з часу реєстрації шлюбу і до його розірвання не проживали однією сім`єю та не вели спільного господарства, то такі посилання не підтверджені жодним доказом та є голослівними.

Більше того, в позовній заяві ОСОБА_1 вказував на те, що спірне цінне рухоме майно було набуте під час спільного проживання у шлюбі з відповідачем (т.1 а.с.1)

Відповідно до висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20), добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов`язків. Введення у цивільне законодавство принципу добросовісності є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності необхідно оцінювати поведінку суб`єкта права як добросовісну або недобросовісну.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається (постанова Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 914/1954/20).

Сама собою суперечлива поведінка не заборонена. Заборона суперечливої поведінки не покликана покарати особу, яка діє суперечливо. Право блокується через очевидну несправедливість, що в конкретних ситуаціях може виникати в результаті суперечливої поведінки (рішення ЄСПЛ від 17 січня 2013 року у справі «Карабет та інші проти України» («Karabet and others v. Ukraine»), заяви № № 38906/07 і 52025/07, пункт 276).

Верховний Суд зазначає, що коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності та добросовісності.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 травня 2024 року у справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), від 31 жовтня 2024 року у справі № 344/7040/18 (провадження № 61-4902св24).

Суд розцінює зміну стороною позивача позиції щодо фактичних обставин справи, згідно якої позивач спочатку, в позовній заяві вказував на те, що спірне майно придбано під час спільного проживання сторін у шлюбі, а в подальшому його представник у судовому засіданні стверджував, що сторони жодного дня за час шлюбу не вели спільного господарства, як не добросовісну поведінку.

Отже стороною позивача за первісним позовом не надано суду доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності на підтвердження придбання спірних транспортних засобів за його особисті кошти.

Таким чином суд приходить до висновку, що презумпція права спільної сумісної власності подружжя щодо вказаних об`єктів рухомого майна залишається непохитною.

З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності та відповідно, наявність визначених законом підстав для визнання спірних транспортних засобів спільною сумісною власністю подружжя сторін.

Що стосується запропонованого позивачем за зустрічним позовом варіанту поділу майна, - визнання за відповідачем за зустрічним позовом в порядку поділу майна подружжя права власності на майно та стягнення з нього на користь позивача за цим позовом компенсації частини вартості спірних транспортних засобів, суд зазначає наступне.

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). (пункт 24)

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див. постанову Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18)).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 зауважила, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо. (див. п. 44, 45, 47 постанови Великої Палати Верховного Суду)

Зі змісту позовних вимог убачається, що позивач за зустрічним позовом не претендує на те, щоб залишити транспортні засоби за собою, припинивши право відповідача на частку в праві спільної сумісної власності з компенсацією їй за цю частку, а лише просить отримати грошову компенсацію за її частку в праві спільної сумісної власності від відповідача. Тому вимога про стягнення такої компенсації не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду.

Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам собою не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати.

Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки в неподільній речі.

Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовує їх у своїй професійній діяльності. (ч. 3 ст. 71 СУ України)

Згідно висновку експерта №40а про визначення вартості колісного транспортного засобу Renault Premium 450DXI, реєстраційний номер НОМЕР_6 (в заявах по суті справи як і у висновку допущено описку в зазначенні номеру), складеного 12 березня 2024 року та долученого до первісної позовної заяви, ринкова вартість вказаного транспортного засобу на дату оцінки 07 березня 2024 року заокруглено складає 260 500,00 грн. (т.1 а.с.21-26)

Згідно висновку експерта №40б про визначення вартості колісного транспортного засобу Trailor SYY 3CX, реєстраційний номер НОМЕР_4 , складеного 12 березня 2024 року та долученого до первісної позовної заяви, ринкова вартість вказаного транспортного засобу на дату оцінки 07 березня 2024 року заокруглено складає 211 400,00 грн. (т.1 а.с.27-30)

Позивач за зустрічним позовом погоджується з такою вартістю спірного майна.

При цьому, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Такий правовий висновок викладено в постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги вищенаведені висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, задля повного захисту порушеного права, та приймаючи до уваги визначену Звітами ринкову вартість спірного рухомого майна, суд визнає обґрунтованою вимогу позивача за зустрічним позовом про стягнення з відповідача за цим позовом в порядку поділу спільного майна подружжя на користь позивача компенсації вартості частки у спільному майні подружжя в сумі 130 250,00 грн та в сумі 105 700,00 грн, з визнанням за відповідачем за зустрічним позовом права власності на ці транспортні засоби.

Таким чином, ураховуючи інтереси обох сторін спірних правовідносин щодо порядку подальшого користування та розпорядження майном, ураховуючи ознаку неподільності майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд приходить до висновку, що зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення зустрічного позову, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4 719,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 57, 60, 61, 69-71 СК України, статтями 3, 15, 16, 368, 372 ЦК України, статтями 2, 4, 10-12, 76-81, 89, 95, 141, 209, 229, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_8 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання права особистої приватної власності - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_8 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 :

-вантажний сідловий тягач марки Renault модель Premium, модифікація 450DXI; ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , реєстраційний (державний) номер НОМЕР_6 , робочий об`єм двигуна 10837 куб. см., 2008 року випуску;

-напівпричіп-самоскид марки Trailor модель SYY, модифікація 3CX, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_3 , реєстраційний (державний) номер НОМЕР_4 , 1997 року випуску.

В порядку поділу майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 :

-визнати за ОСОБА_1 право власності на: вантажний сідловий тягач марки Renault модель Premium, модифікація 450DXI; ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , реєстраційний (державний) номер НОМЕР_6 , робочий об`єм двигуна 10837 куб. см., 2008 року випуску; напівпричіп-самоскид марки Trailor модель SYY, модифікація 3CX, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_3 ; реєстраційний (державний) номер НОМЕР_4 , 1997 року випуску;

-стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 : грошову компенсацію вартості 1/2 частки вантажного сідлового тягача марки Renault модель Premium, модифікація 450DXI; ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , в сумі 130 250,00 грн; грошову компенсацію вартості 1/2 частки напівпричіпа-самоскида марки Trailor модель SYY, модифікація 3CX, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_3 , в сумі 105 700,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4 719,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повне рішення складено 20 січня 2026 року.

Суддя: