ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/5417/24 Номер провадження 22-ц/814/925/26Головуючий у 1-й інстанції Овчаренко О. Л. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Триголов В.М.,

секретар Галушко А.С.,

з участю позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Кузьмич Н.О., представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Антіховича В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою в його інтересах представником - адвокатом Антіховичем Володимиром Володимировичем,

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 вересня 2025 року, постановлене суддею Овчаренко О.Л.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

в с т а н о в и в:

27.11.2024 ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом, у якому просила визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Лубни Полтавської області, на 3 (три) місяці після набрання рішенням законної сили.

В обґрунтування вимог позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки площею 3,710 га, цільове призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, місцезнаходженням якої є територія колишньої Духівської сільської ради Лубенського району Полтавської області.

За життя ОСОБА_4 не повідомляла позивачку по складення на її користь заповіту. Вона не була спадкоємцем першої черги після померлої, не знала та не могла знати про її волевиявлення щодо розпорядження належним їй майном на випадок смерті.

Про наявність заповіту їй стало відомо у вересні 2024 року. Після чого з метою реалізації спадкових прав вона звернулася до приватного нотаріуса Лубенського районного нотаріального округу Юрченко М.А. із відповідною заявою, за наслідками розгляду якої повідомлено, що спадкова справа на майно ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилася, та також роз`яснено право у судовому порядку встановити додатковий строк для прийняття спадщини.

Поважність причин пропуску строку на прийняття спадщини пов`язує із необізнаністю існування заповіту на її ім`я та просить захистити порушене право у судовому порядку.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18.09.2025 позов задоволено.

Визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Лубни Полтавської області, тривалістю три місяці з дня набрання рішенням законної сили.

Рішення міськрайонного суду вмотивовано тим, що позивачка не була обізнана про наявність складеного на її ім`я заповіту, що є обґрунтованою підставою для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, як пропущеного з поважних причин, зумовлених об`єктивними, непереборними та істотними труднощами.

Із рішенням міськрайонного суду не погодився відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Антіхович В.В., та оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення міськрайонний суд допустив порушення вимог статті 89 ЦПК України, вибірково оцінивши покази свідка ОСОБА_5 та прийнявши до уваги лише ті її свідчення, які підтвердили позовні вимоги. Наведене, на думку відповідача, ставить під сумнів законність і справедливість судового рішення, оскільки, якщо свідок є одним і тим самим джерелом доказів, то його покази мають оцінюватися у єдності.

Цитуючи окремі покази свідка ОСОБА_5 , зокрема, що ще за життя спадкодавця свідок повідомила дочці про складений на її користь заповіт, вважає доведеним той факт, що позивачка пропустила строк подання заяви про прийняття спадщини без поважних на це причин. При цьому, поза увагою міськрайонного суду залишилися похідні докази, зокрема, факт того, що позивачка супроводжувала спадкодавця до нотаріуса при посвідченні заповіту, а також покази третьої особи, який суду повідомив, що зі слів широкого кола знайомих він дізнався про заповіт на ім`я позивачка та те, що вона знала про його існування відразу після посвідчення.

Вважає заявлені позовні вимоги не підтвердженими належними доказами та такими, що ґрунтуються на самих лише показах свідка ОСОБА_5 , яка є матір`ю позивачки, а отже, на думку сторони відповідача, за замовчуванням є упередженою та зацікавленою у позитивному для дочки результаті.

Наголошує, що ОСОБА_2 , третя особа у справі, є сином померлої. Він разом із родиною здійснював її догляд. Інші родичі, у тому числі позивачка, лише час від часу відвідували її в різні періоди. Під час однієї із таких відвідин, коли спадкодавиця сама перебувала за своєю адресою, позивачка спонукала її на посвідчення заповіту.

Враховуючи той факт, що позивачка знала про існування заповіту з моменту його посвідчення, обставини на яких ґрунтується позовна заява не відповідають дійсності. Тоді як саме онуки померлої ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за фактом реєстрації разом з померлою у порядку, визначеному ч.3 ст.1268 ЦК України прийняли спадщини.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 11.11.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 12.11.2025.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 01.04.2025 справу прийнято до провадження головуючим суддею Пилипчук Л.І. та призначено до судового розгляду із повідомленням сторін.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Антіхович В.В. доводи апеляційної скарги підтримав, наполягав на її задоволенні.

Позивач та її представник адвокат Кузьмич Н.О. проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване.

Інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, що з огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що із 28.12.1983 по 20.02.2024 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , де разом із нею станом на 09.01.2024 були зареєстровані: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с.8,9/

22.11.2019 ОСОБА_4 , будучи попередньо ознайомленою з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, розуміючи значення своїй дій та їх правові наслідки, маючи повну цивільну дієздатність, на випадок її смерті складено заповіт, яким земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,710 га на території Духівської сільської ради Лубенського району Полтавської області, яка належить їй на підставі державного акту на праві приватної власності на землю серії Р3 №665253, виданого 19.06.2003 Лубенською райдержадміністрацією, ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Цей заповіт посвідчено приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Юрченко М.А.; зареєстровано в реєстрі за №1180./а.с.10/

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 ./а.с.7/

11.11.2024 приватний нотаріус Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Юрченко М.А. повідомлено ОСОБА_1 , що спадкодавець ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована та проживала на час смерті за адресою: АДРЕСА_1 .

При перевірці по обліку даних Спадкового реєстру встановлено, що спадкова справа на майно померлої ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилася.

У зв`язку із тим, що ОСОБА_1 бажає прийняти спадщину, але у визначений законом шестимісячний термін не подала заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, вона може у судовому порядку встановити додатковий строк, достатній для подачі нею до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини./а.с.17/

Судом першої інстанції допитано в якості свідка ОСОБА_5 , яка суду пояснила, що позивачка є її донькою. Її сестра ОСОБА_4 приблизно у 2019 році склала заповіт, яким заповіла належну їй земельну ділянку позивачці. Про це сестра їй сказала у 2019 році. Восени 2019 року сестра дала їй заповіт і сказала, щоб вона зберігала його в себе і нікому не показувала, щоб ніхто про нього не знав. Вона заховала заповіт у себе вдома під матрац. Сестра померла взимку, в якому році не пам`ятає. До смерті сестри вона про заповіт нікому не казала. Вона віддала заповіт доньці коли сестра вже померла. Коли вона сказала доньці про заповіт, сестра ще була жива. Коли сказала доньці про заповіт, сестра вже померла.

При постановленні рішення, міськрайонним судом взято до уваги показання свідка тільки в тій частині, що восени 2019 року її сестра ОСОБА_4 дала їй заповіт і сказала, щоб вона зберігала його в себе і нікому не показувала, щоб ніхто про нього не знав. Вона заховала заповіт у себе вдома під матрац. Показання свідка в іншій частині, а саме повідомлення нею позивача про складений на її ім`я заповіт, суд першої інстанції до уваги не взяв, оскільки свідок не надала у судовому засіданні чіткої та однозначної відповіді з цього питання, плутаючись у датах та надаючи протилежні відповіді.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка на момент відкриття спадщини з померлою ОСОБА_4 не проживала, не є спадкоємцем першої черги та була обізнана про те, що у померлої є син, який і є спадкоємцем першої черги.

Також міськрайонним судом враховано, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилась. Відповідно, нотаріус не вчиняв дії для повідомлення про відкриття спадщини чи виклику спадкоємця за заповітом ОСОБА_1 .

Твердження представника відповідачів та третьої особи щодо обізнаності позивачки про існування складеного на її ім`я заповіту з моменту його посвідчення не підтвердженні жодними доказами. За таких обставин міськрайонним судом взято до уваги доводи позивача щодо необізнаності про наявність заповіту на своє ім`я, що унеможливлює вчасне звернення до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначена обставина є поважною, такою, що пов`язана з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача, а тому нею з поважної причини було пропущено строк для подачі заяви для прийняття спадщини, та відповідно до статті 1272 ЦК України міськрайонний суд визнав за можливе визначити позивачці додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом в три місяці.

Апеляційний суд із такими висновками міськрайонного суду погоджується з таких підстав. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з рішенням суду, переоцінки доказів та довільного тлумачення норм права на власну користь.

За загальними приписами про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк на прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до цієї норми поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, звернувшись до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, позивач зобов`язаний повідомити суду поважні причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкодили йому звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, а також надати докази на підтвердження своїх доводів та вимог.

Частина третя статті 1272 ЦК України може застосовуватись, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30.01.2020 №487/2375/18, від 17.02.2020 №357/732/19, від 27.02.2020 у справі №419/3788/17, від 21.05.2020 у справі №404/251/17, поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Наведений перелік не є вичерпним та дозволяє застосування до спірних правовідносин аксіоми цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Із урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Велика Палата Верховного Суду постанові від 26.06.2024 у справі №686/5757/23 (провадження № 14-50цс24), вказала, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.

Із урахуванням наведених мотивів Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові дійшла висновків про те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, шляхом конкретизації, зазначивши таке:

- необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права;

- втім це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини;

- спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини;

- тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування).

У справі, що переглядається, предметом позову є визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 з посиланням на те, що позивачка не знала про існування заповіту складеного 22.11.2019, вона не є спадкоємцем будь-якої черги спадкоємців за законом, про існування вказаного заповіту дізналася лише у вересні 2024 року.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Із огляду на викладені норми права, суд першої інстанції надав належну правову оцінку наявним у справі доказам та взаємовідносинам сторін, за сукупності яких дійшов обґрунтованого і справедливого висновку про наявність підстав для визначення ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном у три місяці з дня набрання судовим рішенням законної сили.

Доводи апеляційної скарги, що при постановленні оскаржуваного рішення міськрайонний суд допустив порушення вимог статті 89 ЦПК України при оцінці показів свідка ОСОБА_5 , колегія суддів до уваги не приймає. Натомість, дослідивши їх зміст, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що свідок ОСОБА_5

не надала у судовому засіданні чіткої та однозначної відповіді, плутаючись у датах та надаючи протилежні відповіді на запитання коли вона повідомила дочку про наявність складеного на її користь заповіту. При цьому, сама по собі суперечлива поведінка особи не є забороненою та не ставить під сумнів законність і справедливість оскаржуваного судового рішення.

Посилання сторони відповідача на той факт, що поза увагою міськрайонного суду залишилися похідні докази, зокрема, що позивачка супроводжувала спадкодавця до нотаріуса при посвідченні заповіту, а також покази третьої особи, який суду повідомив, що зі слів широкого кола знайомих він дізнався про заповіт на ім`я позивачка та те, що вона знала про його існування відразу після посвідчення, колегія суддів відхиляє.

По-перше, у справі відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що позивачка супроводжувала спадкодавця до нотаріуса при посвідченні заповіту. Натомість, із тексту заповіту вбачається, що він був підписаний власноручно спадкодавцем, дані про присутність інших осіб при його складенні відсутні, відповідно вказані твердження відповідача є припущенням, на яких не може ґрунтуватись рішення суду, до того ж ці твердження не вказують на обізнаність саме позивачки у справі.

По-друге, покази третьої особи щодо обізнаності позивачки про існування заповіту відразу після посвідченні відомі його зі слів знайомих та не ґрунтуються на доказах.

Доводи апеляційної скарги, що свідок ОСОБА_5 є матір`ю позивачки, а отже, є упередженою та зацікавленою у позитивному для дочки результаті, колегія суддів відхиляє як неспроможні. Оскільки свідок була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показів суду, а їх оцінка надана в контексті матеріалів справи у сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема, що позивачка спонукала спадкодавця на посвідчення заповіту на її користь є припущеннями і в межах заявленого спору питання наявності волевиявлення спадкодавця на складення заповіту судом не вирішувалося.

Натомість, посилання сторони відповідача, що саме онуки померлої ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за фактом реєстрації разом з померлою у порядку, визначеному ч.3 ст.1268 ЦК України прийняли спадщини не спростовують ні презумпцію свободи заповіту, складеного на користь ОСОБА_1 , ні поважність причини пропуску нею строку для подачі заяви для прийняття спадщини.

Наведене у сукупності свідчить про наявність підстав для надання позивачці додаткового строку для подання зави про прийняття спадщини. А отже висновок суду першої інстанції про задоволення заявлених позовних вимог відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства. Визначений судом першої інстанції строк в три місяці є достатнім для вчинення позивачем відповідних дій.

Оскаржуване судове рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Таким чином, посилання відповідача на те, що судом першої інстанції не в повній мірі досліджені матеріали справи, що призвело до прийняття необґрунтованих висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, не знайшли свого підтвердження.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення міськрайонного суду без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в його інтересах представником - адвокатом Антіховичем Володимиром Володимировичем, - залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05.02.2026.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

В.М. Триголов