Єд. унік. № 243/6078/25
Провадження № 2/243/460/2026
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року м. Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Соловйової О.О.,

за участю секретаря судового засідання Коваленка В.В.,

представника позивача Галюка В.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення відшкодування за невиконання кредитного договору

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Слов`янського міськрайонного суду Донецької області перебуває цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення відшкодування за невиконання кредитного договору.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 21 серпня 2008 року між Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №2233/68, згідно умов якого остання отримала кредит в розмірі 30759,70 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 14,3 % річних.

Кредит надавався банком позичальнику на придбання житлової нерухомості, а саме: двокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 24,9 кв.м, загальною площею 41,46 кв.м.

Цього ж дня, 21.08.2008 року ОСОБА_3 уклав договір поруки №2233/68/1, за яким останній несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за невиконання зобов`язань по кредитному договору в повному об`ємі, в тому числі неустойки, штрафи, пені.

У зв`язку з невиконанням зобов`язань за вказаним кредитним договором АБ «Укргазбанк» звертався до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому порядку.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19.05.2020 року стягнуто солідарно з позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 на користь АБ «Укргазбанк» заборгованість в сумі 6927,59 дол. США та судовий збір в розмірі 2704,87 гривень.

Дане рішення станом на момент подачі позову виконане, що підтверджується інформацією з АСВП.

Проте, так як станом на 23 лютого 2022 року, ОСОБА_2 мала невиконані зобов`язання за кредитним договором №2233/68 від 21.08.2008 року по кредиту та відсотках за рішенням суду перед АБ «Укргазбанк», а тому АБ «Укргазбанк» відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано 367,47 дол. США 3 % річних за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за рішенням суду за період з 19.05.2020 року по 23.02.2022 рік (включно).

Таким чином, оскільки зобов`язання ОСОБА_2 не були виконані перед АБ «Укргазбанк» вчасно за рішенням, а тому банк вправі за прострочення боржником виконання грошового зобов`язання застосовувати відповідальність згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України та стягнути вказані суми з позичальника та поручителя.

Разом з тим, позивачем вважає, що строк позовної давності не пройшов, оскільки право на стягнення 3% річних виникло у нього з 19.05.2020, а Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30.03.2020 (Набрав чинності з 02.04.2020) Перехідні та прикінцеві положення Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 щодо продовження строків, визначених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, на строк дії такого карантину, який неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, від 20.05.2020 № 392, від 22.07.2020 № 641, №1236 від 09.12.2020.

Враховуючи викладене, представник позивача просить суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованість по 3 % річних за невиконання зобов`язання в розмірі 367,47 дол. США та судові витрати у розмірі 2422,40 грн.

22 вересня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника ОСОБА_2 , з якого вбачається, що відповідач ОСОБА_2 не заперечує той факт, що між нею та Позивачем по справі існували кредитні правовідносини та той факт, що у останньої через окупацію міста Горлівки Донецької області виникали обставини через які остання не мала можливості своєчасно сплачувати по кредитному договору №2233/68 від 21.08.2008р. та Договору Іпотеки №57 від 21.08.2008р.

Відповідач, ОСОБА_2 не ставить під сумнів і рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19.05.2020 року, яким позов ПАТ АК «Укргазбанк» був задоволений частково та стягнуто солідарно з позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 на користь АБ «Укргазбанк» заборгованості в сумі 6927,59 дол. США та судовий збір в розмірі 2704,87 гривень.

Відповідач, ОСОБА_2 підтверджує той факт, що нею незважаючи на той факт, що місто Горлівка Донецької області продовжувало знаходитися під тимчасовою окупацію вжила дії для виконання рішення суду та погашення існуючої заборгованості перед банком.

Разом з цим, Відповідач ОСОБА_2 не погоджується з позовними вимогами позивача щодо стягнення з неї в солідарному порядку 3% річних за невиконання зобов`язання у розмірі 367,47 доларів США.

Відповідач, ОСОБА_2 вважає позовні вимоги з цього приводу необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до п.5.4. вказаного вище Кредитного договору №2233/68 від 21.08.2008р. позичальник (відповідач ОСОБА_2 за позовом) не відповідає за порушення зобов`язання, якщо доведе, що порушення сталося внаслідок випадку, або непереборної сили (обставин форс-мажору), визначених цим розділом.

Пунктом 5.5 даного договору встановлює, шо сторони погодились, що у випадку виникнення форс-мажорних обставин (дії непереборної сили), що не залежать від волі сторін, як війни, військових дій, блокади, ембарго, тощо, що створюють неможливість виконання сторонами своїх зобов`язань, Сторона звільняється від виконання своїх зобов`язань на період дії зазначених обставин.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин, що є загальновідомим фактом, що окупаційна влада так званої ДНР на тимчасово окупованій території Донецької області 08 березня 2020 року оголосила, що з 21 березня 2020 року буде заборонено рух людей і транспорту через КПВВ на лінії зіткнення з підконтрольної Українській владі території Донецької області.

Вказане фактично заблокувало перетин лінії розмежування та вільний доступ до підконтрольній Українській владі території для здійснення банківських платежів щодо погашення існуючої заборгованості та виконання рішення суду.

Здійснити це з міста Горлівки Донецької області є неможливим, оскільки відповідно до постановою Правління НБУ №435 від 22 липня 2014 року на території тимчасово окупованої Донецької та Луганської областей було запроваджено режим надзвичайного функціонування, а з 25 листопада 2014 року НБУ своєю вимогою припинив діяльність будь-яких банківських установ на тимчасово окупованій території Донецької та Луганської областей, тобто для Відповідача ОСОБА_2 виникли форс-мажорні обставини, які унеможливлювали своєчасне виконання прийнятих на себе зобов`язань, що в свою чергу у відповідності до п.5.5. Кредитного договору №2233/68 від 21.08.2008р. звільняло її від виконання своїх зобов`язань.

На думку відповідача, посилання позивачем на практику Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року (справа №14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа №14 154цс18); від 31.10.2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18, щодо правової оцінки спірних правовідносин як триваючих та похідних з укладеними між сторонами Договорів (Кредитний договір та Договір іпотеки), дає підстави також застосовувати положення п.5.5. Кредитного договору щодо наявності у відповідача ОСОБА_2 форс-мажорних обставин.

У зв`язку із наведеним, сторона відповідача вважає, що позовні вимоги та обставини, які викладені у позові не знайшли свого підтвердження у зв`язку із чим вони не підлягають задоволенню.

24 вересня 2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, з якого вбачається, що представник відповідача знехтував строком на подання відзиву, а тому суд має повернути відзив представника відповідачки у зв`язку із пропуском строків його подання.

Окрім того, АБ «УКРГАЗБАНК» керуючись ст. 179 ЦПК України заперечує проти аргументів поданого представником відповідачів відзиву та надає до суду відповідь на відзив в порядку ст. 179 ЦПК України з наступних підстав.

В позовній заяві АБ «УКРГАЗБАНК» зазначав про невиконання відповідачем рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19.05.2020 року, яким стягнуто з позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 на користь АБ «Укргазбанк» заборгованості в сумі 6927,59 дол. США та судовий збір в розмірі 2704,87 гривень.

Підставою для подання позову про стягнення 3 % річних до відповідача стало невиконання ним рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19.05.2020 року у цивільній справі №233/5397/19. Наявність такого рішення спростовує факт задавненості позовних вимог банку.

Ототожнення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права чи законного інтересу зі строком пред`явлення виконавчого листа до виконання чи пред`явлення позову про стягнення 3 % річних, який не є строком для захисту порушеного права, та його сплив не припиняє суб`єктивне право кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

В постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 зроблено висновок, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а враховуючи невиконання відповідачами (боржниками у виконавчому провадженні) рішення суду, тому зобов`язання за договором не припинилося (п.7.4. кредитного договору). Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS CoV-2».

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.

Отже, оскільки станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо визнаних судами обґрунтованими позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не спливла, то перебіг цього строку є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).

Отже, право Банку на стягнення 3 % річних за невиконання зобов`язання має настати не пізніше 02.04.2020 року, а тому на думку позивача, є можливість стягнення з відповідачів зазначеної вище заборгованості з 3 % річних з 19.05.2020 року.

За період часу з 19.05.2020 року по 23.02.2022 рік рішення суду не було виконано повністю, що призвело до прострочення грошового зобов`язання, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних, відповідно до статті 625 ЦК України.

З огляду на зазначене вважають, що банком не пропущено строк позовної давності, а інформація у відзиві представника ОСОБА_1 не підлягає врахуванню, оскільки не відповідає діючій судовій практиці та подана з пропуском строку на подання відзиву, а позовна заява АБ «Укргазбанк» має бути задоволена повністю.

Представник позивача у судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

Відповідач, ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, з точки зору їх належності, допустимості, достовірністю кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 21 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2233/68, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 30759,70 доларів США 70 центів на строк з 21 серпня 2008 року по 20 серпня 2021 року із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 14,3% річних.

Цього ж дня, 21 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Укргазбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 57. Дійсний договір забезпечує всі вимоги іпотекодержателя, які випливають з кредитного договору №2233/68 від 21 серпня 2008 року, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем (позичальником), за умовами якого іпотекодавець (позичальник) зобов`язаний іпотекодержателю не пізніше 20 серпня 2021 року повернути кредит у розмірі 30759,70 доларів США 70 центів, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14,3% річних та штрафні санкції у розмірі і випадках, передбачених кредитним та цим договорами.

Крім того, 21 серпня 2008 року між Відкритим товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 2233/68/1, відповідно до умов якого останній зобов`язався перед кредитором відповідати за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору № 22233/68 від 21.08.2008 року, укладеному кредитором з позичальником, згідно з яким позичальнику надався кредит в сумі 30759,70 валюта доларів США 70 центів на строк з 21 серпня 2008 року по 20 серпня 2021 року зі сплатою процентів за користування кредитом із розрахунку 14,3% річних з врахуванням змін та доповнень, якщо такі будуть прийняті сторонами кредитного договору. Поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за виконання зобов`язань по кредитному договору. Поручитель відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж об`ємі, що і позичальник за сплату кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки (штрафи, пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язань в повному об`ємі.

У зв`язку з неналежним виконання позичальниками своїх зобов`язань банк змушений був звернутися за захистом своїх прав до суду.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 травня 2020 року частково задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 2233/68 від 21.08.2008 року у сумі 6927,59 (шість тисяч дев`ятсот двадцять сім) доларів США 59 центів США та судовий збір в розмірі 2704 грн. 87 коп., по 1352 )одна тисяча триста п`ятдесят дві) грн. 43 коп. з кожного. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На підставі вищевказаного рішення були видані виконавчі листи та відкриті виконавчі провадження № 76539963 та № 76597599, які наразі завершені, що підтверджується інформацією про виконавче провадження, отриманою 16 червня 2025 року.

Проте, оскільки станом на 23 лютого 2022 року, ОСОБА_2 мала невиконані зобов`язання за кредитним договором №2233/68 від 21.08.2008 року по кредиту та відсотках за рішенням суду перед АБ «Укргазбанк», а тому АБ «Укргазбанк» відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахувало 367,47 дол. США 3 % річних за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за рішенням суду за період з 19.05.2020 року по 23.02.2022 рік (включно), підтвердженням чого є розрахунок заборгованості.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз положень ч. 2 ст. 625 ЦК України свідчить про те, що підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа №14-154цс18); від 31.10.2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), які суд враховує при застосуванні відповідних норм права, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19) зазначено, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 921/542/20.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1, п.8 ч.2, абз 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Верховний Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Як встановлено судом і не оспорюється відповідачем, ОСОБА_2 станом на 23.02.2022 сума заборгованості за кредитним договором, яка стягнута відповідно до рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19.05.2020, не оплачена.

Оцінюючи період стягнення 3% річних з 19.05.2020 по 23.02.2022 суд приймає до уваги положення п. 18 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, а також положення щодо зупинення строку позовної давності відповідно до норми п. 19 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, яка була чинною на момент звернення до суду.

Таким чином, позивач, користуючись наданим йому процесуальним правом, має право за частиною другою статті 625 ЦК України на нарахування та стягнення 3% річних на заборгованість за кредитним договором №2233/68 від 21.08.2008 за час прострочення виконання боржниками грошового зобов`язання до 23.02.2022, а тому позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи відповідача щодо звільнення відповідача ОСОБА_2 від відповідальності з огляду на положення ч. 6 ст. 15 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не приймається судом, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 15 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 12.04.2014 №1207 VII, продовж строку тимчасової окупації особи, які проживають на тимчасово окупованій території або перемістилися з неї звільняються від обов`язку погашення основної суми іпотечного кредиту та нарахованих відсотків за ним, якщо об`єктом іпотеки є майно, розташоване (зареєстроване) на території, що після укладення такого іпотечного договору була тимчасово окупована. Національний банк України приймає рішення про зміну класифікації таких іпотечних кредитів або інші рішення з метою недопущення погіршення ліквідності (фінансового стану) кредитора.

Права і свободи жителів ТОТ як внутрішньо переміщених осіб регулюються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706VII, відповідно до абз. 1 ч.1 ст. 1 якого внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав.

За державою Україна, територіальними громадами сіл, селищ, міст, розташованих на тимчасово окупованій території, органами державної влади, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території.

Датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року.

Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 7 квітня 2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Указом Президента України від 07.02.2019 №32/2019.

Крім того, наразі місто Горлівка включено у список тимчасово окупованих РФ територій (далі ТОТ), цей факт не потребує доведенню.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 23.07.2025 ОСОБА_2 була зареєстрована як внутрішньо переміщена особа з 22.07.2014 за адресою: АДРЕСА_2 .

Водночас, наразі м. Часів Яр є зоною активних бойових дій. В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 на час слухання справи в судовому засіданні перебуває в м. Горлівка, яке є тимчасово окупованою територією.

Аналіз положення ч. 6 ст. 15 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 12.04.2014 №1207 VII дає підстави вважати, що особи, які проживають на тимчасово окупованій території звільняються від обов`язку погашення основної суми іпотечного кредиту та нарахованих відсотків за ним, якщо об`єктом іпотеки є майно, розташоване (зареєстроване) на території, що після укладення такого іпотечного договору була тимчасово окупована.

У даній справі предметом позовних вимог є не стягнення відсотків за час користування кредитними коштами за іпотечним кредитом, а стягнення 3% річних за період з 19.05.2020 по 23.02.2022 на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України як міри відповідальності за несвоєчасне виконання рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19.05.2020 року по справі №243/5397/19.

Отже, правові підстави для застосування ч. 6 ст. 15 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 12.04.2014 №1207 VII, у даній справі відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.02.2025 у справі №757/29209/22-ц.

Суд відхиляє доводи відповідача щодо посилання на форс-мажорні обставини враховуючи наступне.

Нормою ч.2 ст. 14 1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (стаття 617 ЦК України).

За своєю сутністю цивільно-правова відповідальність означає виникнення у особи обов`язку майнового характеру, якого не було до вчинення правопорушення. У статті 617 ЦК України містяться підстави звільнення (випадок, непереборна сила) саме від відповідальності за порушення зобов`язання, а не за виконання договірного зобов`язання. Тому стаття 617 ЦК України не може бути застосована як підстава, що виключає виконання договірного зобов`язання (див. Постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року в справі № 757/58385/16-ц (провадження № 61-17601свп18)).

Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13.03.2024 у справі №686/16312/22 зауважив, що на рівні норм ЦК України законодавець не внормував застосування конструкції форс-мажору в цивільних відносинах. Традиційно в цивільних відносинах форс-мажор є договірною підставою звільнення від цивільно-правової відповідальності. Проте це не перешкоджає учасникам цивільного обороту врегулювати свої відносини з врахуванням принципу свободи договору.

Очевидно, що за допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, застосування конструкції форс-мажору в своїх відносинах (на які випадки поширюється форс-мажор, які правові наслідки існування форс-мажору (наприклад, право на зміну чи розірвання договору); чим підтверджується форс-мажор; чи впливає існування форс-мажору на виконання цивільно-правового зобов`язання, яке виникло на підставі такого договору; як позначається існування форс-мажору на строках виконання цивільно-правового зобов`язання, яке виникло на підставі договору.

У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14 червня 2022 року в справі № 922/2394/21 вказано, що статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Так, форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Таких висновків дотримується Верховний Суд у постанові від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 та у постанові від 09.11.2021 у справі № 913/20/21".

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 13.09.2023 у справі № 910/8741/22 виснував, що форс-мажор не звільняє сторін договору від виконання зобов`язань і не змінює строків такого виконання, цей інститут спрямований виключно на звільнення сторони від негативних наслідків, а саме від відповідальності за невиконання чи прострочення виконання зобов`язань на період існування форс-мажору. Отже, нарахування у вигляді інфляційних втрат та 3% річних, що передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, за своєю правовою природою не є правовою відповідальністю (штрафними санкціями), встановленою ст.611 ЦК та ст.217 ГК. Тому, правила щодо звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у випадку настання непереборної сили (форс-мажору), визначені ст.617 ЦК, не підлягають застосуванню до акцесорного зобов`язання, передбаченого ч.2 ст.625 ЦК та ст.218 ГК, щодо сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми. Суд враховує даний правовий висновок при застосуванні відповідних норм права, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи, що між сторонами в даній справі виникли саме акцесорні зобов`язання, а також приймаючи до уваги, що представником відповідача, ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України того факту, що саме окупація м. Горлівка призвела до неможливості виконання нею рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19.05.2020, судом відхиляються посилання представника відповідача на застосування форс-мажорних обставин як правила щодо звільнення від відповідальності в порядку ст. 625 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд, керуючись ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, та враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесений судовий збір в розмірі 2422,40 грн., сплата якого підтверджується платіжною інструкцією.

З огляду на викладене та керуючись положеннями ст. ст. 6, 11, 15, 16, 526, 553, 554, 610, 612,617, 625, 626, 1050 Цивільного кодексу України,ст. ст. 12, 81, 263-265, 268, 273, 274, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення відшкодування за невиконання кредитного договору - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» (місцезнаходження: 03087, м. Київ, вул. Єреванська, 1; код за ) заборгованість по 3 % річних за невиконання зобов`язання в розмірі 367,47 дол. США (триста шістдесят сім доларів США 47 центів).

Стягнути в рівних частках з кожного, а саме: з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» (місцезнаходження: 03087, м. Київ, вул. Єреванська, 1; код за ) судові витрати у розмірі 2422,40 грн. (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 коп.), тобто по 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Повний текст рішення суду складений 20 січня 2026 року.

Суддя О.О. Соловйова