Справа № 369/6884/25
Провадження № 2/369/3776/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2026 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мартиненко В. С.,

за участі секретаря судового засідання Гарбузи В.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

До Києво-Святошинського районного суду Київської області з вказаним позовом звернувся ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача основну суму заборгованості за договором позики в розмірі 3811,50 доларів США, враховуючи офіційний курс гривні щодо іноземної валюти на дату винесення судом рішення по суті, з них: 3300 доларів США борг, 511,50 доларів США розмір облікової ставки НБУ станом на день складання позову 15,5 % річних від суми позику сплачену суму судового збору за пред`явлення позовної заяви в розмірі 1573 гривень; витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 300 доларів США, що станом на день подання позову становить 12364 грн 56 коп.

В обґрунтування вимог заяви позивач посилався на те, що між ним та відповідачем ОСОБА_3 11.01.2024 було укладено договір позики, на підставі якого позивач надав в борг відповідачу кошти в розмірі 3000 дол. США на строк до 01.08.2024. Проте у визначений в договорі строк відповідач кошти не повернув, чим порушив умови договору позики. В процесі листування у телефонному застосунку для обміну повідомлень щодо причин вчасного невиконання умов договору сторони погодили повернення боргу частинами: щомісячно по 1 000 доларів США, а також погодили сплату позичальником відсотків в розмірі 10 %. Посилаючись на положення статтей 1048, ч. 1 ст. 1050, ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач просив стягнути 15,5 % від суми 3300 доларів США на день подання позову в розмірі 511,5 доларів США.

Відповідач відзив на позов не надав.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце його проведення був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов не надав.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.10.2025, постановленою судом без оформлення окремого документа, вирішено провести заочний розгляд справи, що зазначено у протоколі судового засідання.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов висновку про можливість частково задовольнити позовні вимоги з таких підстав.

Судом встановлено, що 11.01.2024 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_2 до 01.08.2024 3000 доларів США та зобов`язався їх повернути, про що відповідачем було складено розписку, оригінал якої долучений до матеріалів справи.

Відповідно до знімків з екрану у телефонному застосунку для обміну повідомлень сторони з 09.08.2024 вели листування щодо причин вчасного невиконання умов договору. Так, під час обміну повідомленнями 10.12.2024 сторони погодили повернення боргу частинами: щомісячно по 1 000 доларів США, починаючи з січня 2025 року, а також погодили сплату позичальником відсотків в розмірі 10 %.

Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. ч. 1 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно з ч. ч. 1 -2 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 1048 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналізуючи вказані норми права Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16 виснувала таке.

«У цій справі спір виник саме у зв`язку з невиконанням відповідачем у добровільному порядку договірного зобов`язання, в зв`язку з чим спір підлягає вирішенню судом. На момент розгляду справи судом платіж на виконання умов договору відповідач не здійснив.

Стягнення заборгованості за договором у судовому рішенні підтверджує наявність між сторонами невиконаного зобов`язання та обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора в межах процедури виконання судового рішення (виконавчого провадження).

Тому, формулюючи висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду констатує, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.

Посилання відповідача на те, що сума, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається на день подання позову, не ґрунтується на нормах матеріального права.

Натомість стягнення судом першої інстанції заборгованості у сумі, еквівалентній 65 000 дол. США за курсом Національного банку України на день виконання рішення, повною мірою відповідає приписам частини другої статті 533 ЦК України.

На користь цього висновку свідчить і те, що Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які підлягають стягненню з боржника, вносить двозначність у розуміння суті обов`язку боржника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14).

Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення» (п.п 58-64).

Оскільки судом встановлено факт укладення договору позики між сторонами, в якому позичальником посвідчено передання йому позикодавцем грошової суми, водночас відповідачем не було спростовано факт отримання ним вказаних грошових коштів, а також відповідачем не були доведені обставини щодо повернення суми позики у визначений договором строк, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 11.01.2024 у сумі, еквівалентній 3000 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення.

Щодо умов договору про сплату позичальником 10 відсотків від суми боргу необхідно зазначити таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

В позовній заяві позивач тлумачить вказану умову договору двояко.

Так, у пункті 2.8 позовної заяви позивач вказує на те, що ОСОБА_3 самостійно запропонував ОСОБА_2 сплатити відсоток за користування грошовими коштами поза межами визначеного строку. За такого тлумачення умов договору вказані проценти є компенсацією за неправомірне користування чужими коштами, що може бути передбачено сторонами у договорі, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Проте у пункті 2.9 позовної заяви позивач звертає увагу на те, що сторони в даному листуванні погодили відсоток за користування грошовими коштами, а саме 10% від суми, тобто 300 доларів США. За такого тлумачення умов договору погоджені 10.12.2024 проценти є фіксованою процентною ставкою за правомірне користування чужими грошима, що передбачено ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

В п. 2.11 позовної заяви зазначено, що ОСОБА_3 має сплатити 10% за прострочення строку повернення грошових коштів, що можна витлумачити як штраф за порушення зобов`язання, що передбачено ч. 2 ст. 549 ЦПК України.

З наведеного слідує, що сам позивач не має однозначного тлумачення правової природи погоджених сторонами процентів.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Оскільки зі змісту вказаного листування неможливо встановити правову природу погоджених сторонами процентів, суд дійшов висновку про те, що сторони не досягли згоди з усіх істотних умов цієї додаткової угоди, а отже вказаний додатковий договір від 10.12.2024 є неукладеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналізуючи вказані норми права Верховний Суд у постанові від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012 виклав такий правовий висновок.

У постанові від 23.05.2018 по справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду, частково задовольняючи позов про стягнення 3% річних, нарахованих згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, дійшла правового висновку про те, що положеннями частини 1 статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

При цьому у пункті 6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином у справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України.

Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті позикодавцем й після спливу визначеного договором строку позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Оскільки судом встановлено, що в період з 12.01.2024 по 01.08.2024 позичальник правомірно користувався грошовими коштами позикодавця, суд дійшов висновку про те, що позивач відповідно до вимог, передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК України, мав право на отримання процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, зважаючи на те, що договором не встановлений інший розмір процентів.

Зважаючи на розмір облікової ставки Національного банку України для відповідного періоду, розмір процентів з 12.01.2024 по 01.08.2024 становить 231, 78 доларів США, виходячи з таких розрахунків.

З 12.01.24 по 11.03.2024, що становить 60 днів, розмір облікової ставки Національного банку України дорівнював 15% річних. А отже, за вказаний період розмір процентів дорівнює: 3000*15/100/365*60 = 73,97 (доларів США);

з 12.03.24 по 11.04.24: 30 днів, облікова ставка 14.5%: 3000*14.5/100/365*30 = 35,75(доларів США);

з 12.04.24 по 11.06.24: 60 днів, облікова ставка 13,5%: 3000*13.5/100/365*60 = 66,58 (доларів США);

з 12.06.24 по 01.08.24: 50 днів, облікова ставка 13%: 3000*13,5/100/365*50= 55,48 (доларів США).

А всього - 231, 78 (доларів США).

Оскільки судом встановлено, що сторонами було погоджено строк дії договору до 01.08.2024, з 02.08.2024 позичальник втратив право на отримання процентів відповідно до умов такого договору. Проте оскільки боржник своє зобов`язання з повернення суми позики не виконав, він почав неправомірно використовувати чужі грошові кошти, в зв`язку з чим з нього на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, за період з 02.08.2024 по 10.12.2024, що становить 130 днів, необхідно стягнути 3 проценти річних, виходячи з розрахунку 3000*3/100/365*130, що дорівнює 32,05 доларів США.

10.12.2024 сторони змінили умови договору та погодили обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), а саме щомісячно в строк до 31 числа кожного місяця по 1000 доларів США, починаючи з січня 2025. А отже, за період з 11.12.2024 по 31.01.2025, що становить 51 днів, а облікова ставка Національного банку України дорівнювала 15,5 % річних, розмір процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами дорівнює: 3000*15,5/100/365*51 = 64,97 доларів США;

за період з 01.02.2025 по 28.02.2025, що становить 27 днів, розмір процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами дорівнює: 2000*15,5/100/365*27 = 22,93 доларів США;

за період з 01.03.2025 по 31.03.2025, що становить 30 днів, розмір процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами дорівнює: 1000*15,5/100/365*30 = 12,74 доларів США.

А всього 100,64 доларів США.

Водночас оскільки боржник своє зобов`язання з повернення суми позики частинами не виконав, він почав неправомірно використовувати чужі грошові кошти, в зв`язку з чим з нього на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, за період з 01.02.2025 по 28.02.2025, що становить 27 днів, необхідно стягнути 3 проценти річних, виходячи з розрахунку 1000*3/100/365*27, що дорівнює 2,22 доларів США; за період з 01.03.2025 по 31.03.2025, що становить 30 днів: 2000*3/100/365*30, що дорівнює 4,93 доларів США; за період з 01.04.2025 по 21.04.2025, що становить 20 днів: 3000*3/100/365*20, що дорівнює 4,93 доларів США. А всього -12,08 доларів США.

Підсумовуючи вищенаведене, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 403,97 доларів США, що відповідає сумі вищевказаних доданків: процентів від суми позики в розмірі 332,42 доларів США (231,78+ 100,64) та трьох процентів річних у розмірі (12,08+32,05) 44,13 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення.

Згідно з ч.1, п. 3 ч. 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1573 грн 00 коп.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, суд дійшов висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1391 гривень 55 коп. (139147,63*1571/157091,74).

Відповідно до ч. ч. 2-6 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Позивачем долучено до справи договір про надання правничої допомоги від 18.03.2025, укладений між адвокатом Ященком М.С. та ОСОБА_2 , додаток № 1 до договору від 18.03.2025, відповідно до якого вступ в справу адвоката оцінено у 300 доларів США, акт про оплату послуги з правничої допомоги в готівковій формі згідно з додатком до договору від 25.03.25 в розмірі 300 доларів США.

У постанові Верховного Суду від 08 серпня 2024 року у справі 824/268/21 зазначено про можливість відшкодування витрат на правничу допомогу у доларах США, оскільки умови оплати адвокатських послуг є договірними.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, суд дійшов висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 265,73 доларів США (139147,63*300/157091,74).

Відповідно до ч. 1 ст. 244, ч. 5 ст. 268 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 141, 142, 259, 264-265, 273, 354 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Ященко Михайло Сергійович, до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 11.01.2024 у сумі, еквівалентній 3000 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення, проценти від суми позики у сумі, еквівалентній 332,42 доларам США за курсом Національного банку України на день виконання рішення, три проценти річних у сумі, еквівалентній 44,13 доларам США за курсом Національного банку України на день виконання рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1391 гривень 55 копійок та витрати на правничу допомогу у сумі, еквівалентній 265,73 доларам США за курсом Національного банку України на день виконання рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 травня 2025 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Позивач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Мартиненко В.С.