КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/2473/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.

суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного авіаційного університету про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 29 червня 2021 року він уклав з Національним авіаційним університетом (далі - НАУ) контракт № 580/п.1.1.2 про прийняття на посаду доцента кафедри базових і спеціальних дисциплін інституту розвитку освіти на строк з 01 липня 2021 року по 30 червня 2024 року.

Наказом НАУ № 211/к від 26 квітня 2022 року з ним було призупинено дію трудового договору з 26 квітня 2022 року, чим порушено його право на працю.

За приписом Державної служби з питань праці цей наказ було скасовано наказом НАУ від 13 березня 2024 року № 275/к.

Звернення до відповідача з проханням відшкодувати збитки, завдані вказаним наказом № 211/к від 26 квітня 2022 року, виявились безрезультатними, відтак на підставі статей 22, 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) він звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

ОСОБА_1 просив суд стягнути з НАУ на його користь матеріальну шкоду у розмірі 75 000 грн та моральну шкоду у розмірі 75 000 грн, які завдані внаслідок протиправних дій.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 18 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що обов`язок довести факт завдання шкоди, внаслідок якого було порушено його особисті немайнові права покладається на позивача, однак позовна заява, яка складається з 10-ти рядків, та додатки до неї не підтверджують заподіяння позивачу матеріальної та моральної шкоди у зв`язку із призупиненням дії трудового договору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

На обґрунтування своїх доводів зазначає, що всі докази, які є цілком достатніми для задоволення позову, були надані до позовної заяви і зазначені в тексті оскаржуваного рішення, проте суд першої інстанції безпідставно не прийняв їх до уваги, помилково вважаючи, що позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях.

Позивач вважає, що якщо керуватися чинним законодавством, то стає очевидним, що його позов підлягає безсумнівному задоволенню, оскільки внаслідок незаконного наказу НАУ № 211/к від 26 квітня 2022 року було порушено його конституційне право на працю і більше п`яти місяців він був позбавлений заробітної плати.

У відзиві на апеляційну скаргу Державне некомерційне підприємство «Державний університет «Київський авіаційний інститут» (далі - ДНП «ДУ «Київський авіаційний інститут»), як правонаступник НАУ,просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм чинного законодавства.

Відповідач вказує, що позивач жодним чином не обґрунтовував розмір нібито завданих йому збитків, не вказав в чому полягала протиправна поведінка відповідача, не надав будь-яких відомостей щодо наявності матеріальних збитків та моральної шкоди, вини відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою.

Сторони у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, незважаючи на те, що розгляд справи 24 грудня 2025 року відкладався на 14 січня 2026 року у зв`язку з їх неявкою, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом отримання судової повістки про виклик в електронних кабінетах користувача ЄСІТС, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, а тому з огляду на наведене колегія суддів на підставі положень статті 372 ЦПК України ухвалила проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 29 червня 2021 року ОСОБА_1 уклав із НАУ контракт № 580/п.1.1.2 з науково-педагогічним працівником Національного авіаційного університету (а.с. 3, 4).

Згідно із витягом з наказу ректора НАУ № 580/к від 29 червня 2021 року переукладено з науково-педагогічними працівниками Інституту розвитку освіти університету строковий трудовий договір у зв`язку з обранням за конкурсом на умовах контракту: кафедра базових і спеціальних дисциплін, зокрема ОСОБА_1 , кандидату фізико-математичних наук, доценту, доценту кафедри, на цій посаді на 3 роки з 01 липня 2021 року по 30 червня 2024 року з посадовим окладом 10 135,85 грн на місяць, 19 т.р. та встановлено доплату у розмірі 15 % від посадового окладу за науковий ступінь, 25 % - за вчене звання за рахунок спецкоштів 811/9 (а.с. 29).

Наказом т.в.о ректора НАУ № 211/к від 26 квітня 2022 року дію трудового договору із ОСОБА_1 призупинено у зв`язку із відсутністю можливості виходу на роботу та виконання своїх службових обов`язків відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з 26 квітня 2022 року (а.с. 6, 35).

Відповідно до витягу з наказу ректора НАУ № 717/к від 30 вересня 2022 року ОСОБА_1 , з яким призупинено дію трудового договору, визнано таким, що приступив до роботи на займаній посаді, та переведено за строковим договором на посаду доцента кафедри базових та спеціальних дисциплін Навчально-наукового інституту розвитку освіти університету з 01 жовтня 2022 року по 30 червня 2023 року (0,5 окладу - 5 491,21 грн на місяць), 19 т.р. та встановлено доплати у розмірі: 2 % від встановленого розміру окладу за науковий ступінь, 4 % - за вчене звання за рахунок спецкоштів 811/9. Педагогічний стаж складає 42 роки 07 місяців 13 днів. Підстава: заява ОСОБА_1 (резолюція т.в.о ректора Полухіна А.В.) (а.с. 32, 33).

Згідно із витягом з наказу ректора НАУ № 387/к від 07 червня 2023 року ОСОБА_1 звільнено з роботи 30 червня 2023 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України. Виплачено грошову компенсацію за 94 календарні дні невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 01 вересня 2021 року по 25 квітня 2022 року та з 01 жовтня 2022 року по 30 червня 2023 року (а.с. 30).

Відповідно до припису Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про скасування наказу (розпорядження) роботодавця або усунення порушень законодавства про працю щодо призупинення дії трудового договору № Ц/КВ/2499/06/П/СК від 16 лютого 2024 року головою комісії з реорганізації НАУ, в.о. ректора 13 березня 2024 року видано наказ № 275/к, яким скасовано наказ від 26 квітня 2022 року № 211/к щодо призупинення дії трудового договору з 26 квітня 2022 року із ОСОБА_1 (а.с. 7, 34).

В матеріалах справи також наявний лист Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці № Ц/1/530-ЦА-24 від 13 березня 2024 року, відповідно до якого за результатами проведення позапланового заходу державного контролю у НАУ складено акт, керівнику вручено припис про скасування наказу (розпорядження) роботодавця про усунення порушень законодавства про працю щодо призупинення дії трудового договору (а.с. 49-53).

За правилом частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23 зазначила, що, звертаючись до суду, позивач самостійно визначає в позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Своєю чергою, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Лише якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, то суд не повинен відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20)).

У даній справі ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяних внаслідок порушення його трудових прав виданням наказу НАУ про призупинення дії трудового договору, який у подальшому був скасований роботодавцем за приписом уповноваженого органу державного нагляду (контролю) у сфері праці.

На підтвердження своїх вимог щодо предмета спору позивач надав суду копії контракту № 580/п.1.1.2 від 29 червня 2021 року, наказу відповідача № 211/к від 26 квітня 2022 року про призупинення дії трудового договору та наказу № 211/к від 13 березня 2024 року про скасування наказу щодо призупинення дії трудового договору (а.с. 3-7), а також листа Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці № Ц/1/530-ЦА-24 від 13 березня 2024 року про результати проведення позапланового заходу державного контролю у НАУ (а.с. 49-53).

У свою чергу, в обґрунтування пред`явлених вимог позивач зазначив лише те, що його звернення до відповідача з проханням відшкодувати збитки, завдані вказаним наказом № 211/к від 26 квітня 2022 року, виявились безрезультатними, тому на підставі статей 22, 23 ЦК України він просить суд стягнути з НАУ матеріальну та моральну шкоду у розмірі по 75 000 грн.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави та особливості відповідальності за завдану майнову і моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.

Для покладення на особу-правопорушника відповідальності за заподіяну шкоду необхідна наявність складу цивільного правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина особи, яка завдала шкоду. Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

Цивільно-правова деліктна відповідальність - це забезпечений державним примусом обов`язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.

Аналіз наведених положень дозволяє дійти висновку, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 908/2261/17, від 12 березня 2019 року у справі № 916/3211/16, від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20 та від 11 листопада 2021 року у справі № 910/7511/20.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 зроблено висновок, що «збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача».

Зазначене кореспондується з положеннями статті 623 ЦК України, за змістом якої боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Отже, за змістом статті 22 ЦК України, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме протиправної поведінки і вини боржника, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками. Наявність двох останніх з числа зазначених елементів доводиться особою, яка звернулася з вимогою про відшкодування збитків.

Також позивач повинен навести, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20).

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги.

Таким чином, при вирішенні спорів про відшкодування шкоди (збитків) за статтями 22, 23 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 910/11621/16 вказано, що предмет доказування під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій складають факти, якими сторони обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши обставини справи, від яких залежить її правильне вирішення, та оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності,дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, а також наслідками у вигляді матеріальних збитків чи моральної шкоди.

Сам по собіфакт видання відповідачем наказу про призупинення з позивачем дії трудового договору, який у подальшому був скасований роботодавцем за відповідним приписом, без наведення обґрунтування в чому саме полягає заподіяна позивачу майнова та/або моральна шкода,не може бути підставою для безумовного покладення на відповідача обов`язків цивільно-правового характеру.

Враховуючи зміст та обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 , яка складається із 10-ти рядків, та додатків до неї, колегія суддів зауважує, що суд позбавлений можливості додумувати підстави позову, як елементу його змісту,замість особи, яка його подала.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачу. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно визначати підстави та предмет позову.

З огляду на обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 і наявні в матеріалах справи докази, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками районного суду про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої ним жодним чином не обґрунтований. Так само позивачем не доведено факту наявності майнової шкоди, її розмір, причинно-наслідковий зв`язок між порушенням його права на працю і шкодою, що є його процесуальним обов`язком.

Відтак, суд першої інстанції на законних підставах відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до НАУ про стягнення матеріальної та моральної шкоди за їх недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що наданих суду доказів було цілком достатньо для задоволення пред`явленого позову колегія суддів не приймає, оскільки питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України), проте надані позивачем контракт і накази роботодавця, без відповідного обґрунтування і доведення наявності усіх складових елементів цивільного правопорушення, в тому числі причинного зв`язку між протиправними діями заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, не дають змогу дійти висновку про наявність у діянні НАУ щодо видання наказу про призупинення дії трудового договору складу такого правопорушення.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив всі наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, вірно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційних скаргах, відсутні.

Згідно із частиною шостою статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 серпня 2025 року у даній справі - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат позивача, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній