ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 308/9287/14-ц

провадження № 61-18029св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Сердюка В. В.,

суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Калараша А. А., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Ужгородська міська рада, ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ракоці 16»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ракоці 16», в інтересах якого діє адвокат Німець Олена Михайлівна, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 серпня 2018 року у складі судді Монич О. В. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року у складі колегії суддів Мацунича М. В., Кондора Р. Ю., Фазикош Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Ужгородської міської ради та ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ракоці 16» (далі - ОСББ «Ракоці 16»), про визнання незаконними рішень органу місцевого самоврядування.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказував, що пунктом 6.3 рішення Ужгородської міської ради від 06 серпня 2010 року № 1506 «Про регулювання земельних відносин» ОСОБА_2 надано дозвіл на підготовку проекту відведення земельної ділянки площею 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у районі АДРЕСА_1 (у власність).

Пунктом 1.4 рішення Ужгородської міської ради від 27 серпня 2010 року

№ 1532 «Про надання земельних ділянок» затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,08 га на АДРЕСА_1 . Пунктом 2.9 рішення Ужгородської міської ради від 17 вересня 2010 року № 1582 «Про регулювання земельних відносин» надано дозвіл ОСОБА_2 на підготовку проекту відведення зі зміною цільового призначення власної земельної ділянки, а пунктом 3.1 рішенням цієї ж ради від 01 жовтня 2010 року № 1595 «Про регулювання земельних відносин» затверджено йому проект відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється для змішаного використання (житлової забудови та комерційного призначення).

Наведені вище рішення органу місцевого самоврядування, на думку позивача, є незаконними та підлягають скасуванню, оскільки спірну земельну ділянку ОСОБА_2 передано в приватну власність та змінено її цільове використання за рахунок прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_2 .

Позивач зазначав, що він є співвласником квартири АДРЕСА_3 та, відповідно, співвласником багатоквартирного будинку в цілому, тому вважав порушеним своє право на користування належною до багатоквартирного будинку прибудинковою територією.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної, касаційної інстанцій та мотиви їх ухвалення

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 липня 2018 року, ухваленим у складі судді Монич О. В., у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем належними і допустимими доказами того, що спірна земельна ділянка передавалася у власність або користування об`єднанню співвласників, балансоутримувачу будинку чи житлово-експлуатаційній організації. Місцевий суд врахував, що відсутність затвердженого проекту розподілу території мікрорайону (кварталу) унеможливлює належне та чітке встановлення меж земельної ділянки прибудинкової території житлового будинку АДРЕСА_2 , а викопіювання із ситуаційного плану вулиць Крилова, Собранецької, Гойди, Ракоці міста Ужгорода не є належним доказом для встановлення цієї обставини.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 28 січня 2020 року задоволено апеляційну скаргу ОССБ «Ракоці 16», скасовано рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 липня 2018 року та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Визнано незаконними та скасовано:

-пункт 6.3 рішення 5-ї сесії 5-го скликання Ужгородської міської ради

від 06 серпня 2010 року № 1506 «Про регулювання земельних відносин» у частині надання ОСОБА_2 дозволу на підготовку проекту відведення земельної ділянки площею 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у районі АДРЕСА_1 (у власність);

-пункт 1.4 рішення 5-ї сесії 5-го скликання Ужгородської міської ради

від 27 серпня 2010 року № 1532 «Про надання земельних ділянок» у частині затвердження ОСОБА_2 проекту відведення та надання у приватну власність земельної ділянки площею 0,08 га на АДРЕСА_1 ;

-пункт 2.9 рішення 5-ї сесії 5-го скликання Ужгородської міської ради

від 17 вересня 2010 року № 1582 «Про регулювання земельних відносин» в частині надання ОСОБА_2 дозволу на підготовку проекту відведення зі зміною цільового призначення власної земельної ділянки для змішаного використання (житлової забудови та комерційного призначення) на АДРЕСА_1 ;

-пункт 3.1 рішення 5-ї сесії 5-го скликання Ужгородської міської ради

від 01 жовтня 2010 року № 1595 «Про регулювання земельних відносин» в частині затвердження ОСОБА_2 проекту відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється, для змішаного використання (житлової забудови та комерційного призначення) на АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції не погодився з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову, зазначивши, що викопіюванням із плану міста в районі вулиць Крилова-Собранецької-Гойди-Ракоці від травня 2014 року, наданим Комунальним підприємством «Архітектурно-планувальне бюро» Ужгородської міської ради, та збірним кадастровим планом підтверджується, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0054, яка передана у власність ОСОБА_2 , є частиною прибудинкової території будинку АДРЕСА_2 , і ця обставина визнана сторонами. Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що під час прийняття оспорюваних рішень та при підготовці проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 порушено норми права, які регулюють режим використання прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, та не узгоджено виділення земельної ділянки з усіма власниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , чим порушено їх право на землю.

Постановою Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року (провадження № 61-4529св20) постанову Закарпатського апеляційного суду від 28 січня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 2-1139/11 (провадження № 61-17942св18) та не встановив обставин щодо меж прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 із встановленими розміром і конфігурацією, дійшовши передчасного висновку про те, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0054, яка передана у власність ОСОБА_2 , є частиною вказаної прибудинкової території.

Щодо порушень апеляційним судом норм процесуального права, то надаючи оцінку поданим ОСББ «Ракоці 16» доказам, суд апеляційної інстанції не врахував, що такі докази не були подані до суду першої інстанції і їх прийняття можливе лише у виняткових випадках. Також суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що за змістом частини першої статті 81 ЦПК України саме позивач ОСОБА_1 має доводити ті обставини, на які він посилався як на підставу свого позову. ОСББ «Ракоці 16» у цій справі позовні вимоги не заявляло, тому апеляційний суд передчасно задовольнив позов ОСОБА_1 , який за висновком суду першої інстанції не довів належними і допустимими доказами заявлені позовні вимоги. ОСББ «Ракоці 16» до суду з позовом не зверталося, а апеляційну скаргу фактично подало, процесуально діючи в інтересах позивача, якому відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСББ «Ракоці 16» залишено без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 серпня 2018 року залишено без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів належними і допустимими доказами того, що спірна земельна ділянка передавалася у власність або користування об`єднанню співвласників, балансоутримувачу будинку чи житлово-експлуатаційній організації. Відсутність затвердженого проекту розподілу території цього мікрорайону (кварталу) унеможливлює належне та чітке встановлення меж земельної ділянки прибудинкової території житлового будинку АДРЕСА_2 . Крім того, викопіювання із ситуаційного плану вулиць Крилова, Собранецької, Гойди, Ракоці міста Ужгорода не є належним доказом для встановлення цієї обставини. Суд першої інстанції правильно вважав, що позивач не довів обставин встановлення меж прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 , на підставі яких можна було б дійти висновку про розмір та конфігурацію такої земельної ділянки. Тому неможливо беззаперечно встановити, що передана у власність ОСОБА_2 земельна ділянка, кадастровий номер :03:001:0054, на АДРЕСА_1 , є частиною вказаної прибудинкової території.

Апеляційний суд не встановив виняткових обставин, які б перешкоджали ОСББ «Ракоці 16» своєчасно отримати та подати суду першої інстанції ті докази, які були долучені до апеляційної скарги, без зазначення причин, які об`єктивно не залежали від ОСББ «Ракоці 16». Тому ці докази, що подані до суду апеляційної інстанції з порушенням норм процесуального права, не можуть бути враховані під час перегляду оспорюваного рішення суду першої інстанції. ОСББ «Ракоці 16» як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, позов до ОСОБА_2 не заявляло, але, не дивлячись на це, подало апеляційну скаргу, яку просило задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги. Водночас суд першої інстанції дійшов висновку, що саме позивач ОСОБА_1 не довів належними і допустимими доказами заявлені позовні вимоги. Суд апеляційної інстанції звернув увагу, що у цій справі ОСББ «Ракоці 16» процесуально діє в інтересах ОСОБА_1 , якому відмовлено у задоволенні позову. Такі процесуальні дії суперечать приписам диспозитивності та процесуального представництва, оскільки ОСББ «Ракоці 16» не уповноважене діяти від імені позивача та в його інтересах. Тому вимоги апеляційної скарги ОСББ «Ракоці 16» за цієї обставини не можуть бути задоволені, оскільки це суперечило б вимогам ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

14 грудня 2023 року ОСББ «Ракоці 16», в інтересах якого діє адвокат Німець О. М., засобами поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 липня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року у цій справі, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 липня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті

389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 908/1866/22, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Також у касаційній скарзі заявник посилається на пункт 4 частини другої статті

389 ЦПК України, зокрема зазначає, що судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 цього Кодексу. Крім того, вказує, що апеляційна скарга ОСББ «Ракоці 16» розглянута без участі його представника.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 01 лютого 2024 року відкрив касаційне провадження у справі та витребував її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

У лютому 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів від 22 січня 2026 року для розгляду цієї справи визначено такий склад колегії суддів: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії: Ігнатенко В. М., Карпенко С. О., Петров Є. В., Фаловська І. М.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 26 січня 2026 року у зв`язку з перебуванням суддів Карпенко С. О. та Фаловської І. М. у відпустці визначено такий склад колегії суддів для розгляду цієї справи: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії: Грушицький А. І., Ігнатенко В. М., Калараш А. А., Петров Є. В.

Фактичні обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Суди встановили, що рішенням виконкому Ужгородської міської Ради народних депутатів від 21 жовтня 1955 року № 630 для побудови 24-квартирного будинку Закарпатського обкому КПУ відведено земельну ділянку площею 3 428 кв. м на АДРЕСА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської Ради народних депутатів від 21 травня 1958 року затверджено акт прийняття в експлуатацію 24-квартирного будинку Закарпатському обкому КПУ на АДРЕСА_4.

Рішенням виконкому Закарпатської обласної Ради народних депутатів № 120

від 13 березня 1961 року зобов`язано виконком Ужгородської міської Ради народних депутатів прийняти на баланс комунального господарства 24-квартирний житловий будинок Обкому КП України на вулиці Свердлова, 2 у місті Ужгороді житловою площею 1 328,5 кв. м. Рішенням виконкому Ужгородської міської Ради народних депутатів № 106 від 22 березня 1961 року цей будинок прийнято на комунальний баланс. Зі змісту журналу зовнішніх обмірів, складеного 20 вересня 1958 року, та відповідно до картки на домоволодіння, складеної 04 травня 1963 року, суд апеляційної інстанції встановив, що під будівлями перебуває 576 кв. м, під двором - 2 831 кв. м.

У 2010 році житловий будинок АДРЕСА_2 перебував на балансі Товариства з обмеженою відповідальністю «Наш добробут» та згідно з паспортом цього житлового будинку площа прибудинкової території становила 2 831 кв. м.

Рішенням Ужгородської міської ради від 06 серпня 2010 року № 1506 «Про регулювання земельних відносин» ОСОБА_2 надано дозвіл на підготовку проекту відведення земельної ділянки площею 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в районі АДРЕСА_1 (у власність).

Рішенням Ужгородської міської ради від 27 серпня 2010 року № 1532 «Про надання земельних ділянок» затверджено проект відведення цієї земельної ділянки та передано її ОСОБА_2 у приватну власність. Надалі рішенням Ужгородської міської ради від 17 вересня 2010 року № 1582 «Про регулювання земельних відносин» ОСОБА_2 надано дозвіл на підготовку проекту відведення зі зміною цільового призначення власної земельної ділянки, а рішенням від 01 жовтня 2010 року № 1595 «Про регулювання земельних відносин» затверджено проект відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється для змішаного використання (житлової забудови та комерційного призначення).

Судами встановлено, що ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку площею 0,08 га, кадастровий номер :03:001:0054. Позивач є співвласником квартири АДРЕСА_3 .

ОСББ «Ракоці 16» як юридична особа () зареєстровано 18 серпня 2015 року.

Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши додержання судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок, та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Правовий режим спірної земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, та прибудинкової території визначається земельним законодавством, зокрема Земельним кодексом України (далі - ЗК України).

Відповідно до статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема - співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Частинами першою-третьою статті 42 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Згідно з пунктами 4, 6 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прибудинкова територія - це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що співвласники багатоквартирного будинку набувають права власності чи права користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення їх житлових, соціальних і побутових потреб, після передачі такої ділянки у їх власність чи у постійне користування на загальних підставах у встановленому законом порядку. Розміри та конфігурація такої земельної ділянки визначаються на підставі відповідної технічної документації із землеустрою, яка подається на затвердження уповноваженому на прийняття такого рішення органу місцевого самоврядування.

Зазначене у статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» поняття «права на земельну ділянку» варто розуміти як

оформлене у встановленому законом порядку право власності чи право постійного користування. Лише після оформлення такого права розміри і конфігурація земельної ділянки вважаються встановленими.

За статтями 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Таким чином, до суду з позовом про захист права користувача земельною ділянкою може звертатись особа, яка у встановленому законом порядку набула право власності або право користування такою земельною ділянкою.

Чинними нормами законодавства не передбачено передачу у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирного будинку земельної ділянки, на якій він розташований.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 15 вересня 2021 року у справі № 397/670/19 (провадження № 61-4556св20) та від 18 вересня 2024 року у справі № 910/14564/23.

У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 2-1139/11 (провадження № 61-17942св18) вказано, що «визначення прибудинкової території і земельної ділянки, яка обліковується у документах міської ради відповідно до містобудівної документації, що належить на праві власності, є істотно відмінним. У будь-якому випадку право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право».

У справі, яка переглядається, апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову в позові, погодився з висновком місцевого суду про недоведеність позивачем обставин визначення меж прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, на підставі яких можливо стверджувати про розмір та конфігурацію такої земельної ділянки. Отже, за таких обставин наразі неможливо беззаперечно встановити, що передана у власність ОСОБА_2 земельна ділянка, кадастровий номер :03:001:0054, на АДРЕСА_1 , є частиною вказаної прибудинкової території.

Також апеляційний суд зазначив, що позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, вказував, що він є співвласником квартири АДРЕСА_3 , тому передача ОСОБА_2 земельної ділянки за рахунок прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку порушує його права як користувача вказаної земельної ділянки. Відхиляючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, своє рішення обґрунтував тим, що позивач не надав належних і допустимих доказів того, що спірна земельна ділянка передавалася у власність або користування об`єднанню співвласників, балансоутримувачу будинку чи житлово-експлуатаційній організації.

З такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів погоджується.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, оскільки за обставин, які, на думку заявника, є винятковими, ОСББ «Ракоці 16» не могло подати відповідні докази до суду першої інстанції, що призвело до того, що такі докази були подані до апеляційного суду, колегія суддів до уваги не бере.

У цій справі ОСОБА_1 у позовній заяві вказував, що він є співвласником квартири АДРЕСА_3 , тому передача відповідачу земельної ділянки за рахунок прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку порушує його права як користувача вказаної земельної ділянки. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив про ненадання позивачем належних і допустимих доказів того, що спірна земельна ділянка передавалася у власність або користування об`єднанню співвласників, балансоутримувачу будинку чи житлово-експлуатаційній організації.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач ОСОБА_1 не оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, тобто фактично погодився з ним. Водночас рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду у цій справі оскаржила третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -

ОСББ «Ракоці 16». Крім того, ОСББ «Ракоці 16» додало до апеляційної скарги докази, які не були подані до суду першої інстанції.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень частини третьої статті 12 та частин першої, шостої

статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За частинами другою, четвертою, п`ятою статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Згідно з частиною восьмою статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Пунктом 6 частини другої статті 356 ЦПК України перебачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції визначені у статті 367 ЦПК України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).

Верховний Суд у постанові від 26 жовтня 2022 року у цій справі (провадження № 61-4529св20), скасовуючи постанову апеляційного суду, зазначив, що надаючи оцінку поданим ОСББ «Ракоці 16» доказам, суд апеляційної інстанції не врахував, що такі докази не були подані до суду першої інстанції і відповідно до вимог ЦПК України їх прийняття можливе лише у виняткових випадках.

На виконання вимог статті 417 ЦПК України суд апеляційної інстанції під час нового розгляду справи вказав, що єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів із порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від особи, яка подає такий доказ, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

Водночас у касаційній скарзі ОСББ «Ракоці 16» належно не обґрунтувало винятковість причин неподання доказів до суду першої інстанції і їх подання до апеляційного суду та не навело об`єктивних обставин, наявність яких унеможливила вчинення такої процесуальної дії як подання відповідних доказів до суду першої інстанції.

Щодо обґрунтування наявності підстав для задоволення позову, викладених у касаційній скарзі, колегія суддів звертає увагу, що заявник у такий спосіб реалізує свою власну правову позицію у справі та спонукає суд касаційної інстанції до встановлення фактичних обставин, які не були встановлені судами першої та апеляційної інстанцій.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Щодо посилання у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України,зокрема на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 908/1866/22, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, то колегія суддів їх до уваги не бере з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 908/1866/22 розглядався позов ОСББ до виконкому міської ради про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Суд касаційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про те, що контейнерні майданчики для твердих побутових відходів, які розташовані на прибудинкових територіях житлових будинків є спільною сумісною власністю мешканців будинку. Особливістю правового статусу цих споруд є те, що вони є спільною сумісною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку в силу прямої норми закону і підтвердження права власності на зазначені споруди не потребує здійснення співвласниками будь-яких додаткових дій, що виключає набуття будь-якою іншою особою права власності на такі споруди. Факт розміщення спірного контейнерного майданчика на прибудинковій території багатоквартирного будинку за підтверджується змістом оскаржуваного рішення відповідача. Крім того, у цій справі орган місцевого самоврядування не тільки не посилався на самовільне розміщення спірного контейнерного майданчика, а і наголошував на законності як його розміщення, так і його статусі як індивідуально визначеного майна.

Отже, фактичні обставини, встановлені судами, та правовідносини у справі № 908/1866/22 та у справі, яка переглядається, не є подібними, що обумовлює і різність їх правового регулювання. Тому посилання в касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 908/1866/22 є нерелевантним.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційна скарга ОСББ «Ракоці 16» розглянута без участі його представника спростовуються матеріалами справи.

Представники ОСББ «Ракоці 16» Візольмирська Т. П. та адвокат Петрецький С. І. були присутні в судових засіданнях суду апеляційної інстанції 15 серпня 2023 року, 19 жовтня 2023 року. Візольмирська Т. П. як представник була належним чином повідомлена про судове засідання, призначене на 10 год 07 листопада 2023 року, шляхом особистого підпису в розписці (том 3, а. с. 45).

06 листопада 2023 року Візольмирська Т. П. подала до апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її хворобою. Крім того, заявниця просила задовольнити апеляційну скаргу та повідомити про дату наступного судового засідання шляхом направлення смс-повідомлення на її телефонний номер (том 3, а. с. 59).

Під час судового засідання суду апеляційної інстанції 07 листопада 2023 року згідно із протоколом судового засідання судом вирішувалося питання про розгляд справи за відсутності представника ОСББ «Ракоці 16» Візольмирської Т. П. та адвоката Петрецького С. І., від якого надійшла заява про розірвання договору про надання правової допомоги з ОСББ «Ракоці 16» шляхом укладення між сторонами додаткової угоди від 31 жовтня 2023 року (том 3, а. с. 62).

Апеляційний суд вказав, що з метою запобігання безладному руху справи з урахуванням особливостей апеляційного процесу, та зважаючи на те, що голова правління ОСББ «Ракоці 16» Візольмирська Т. П. як представник надавала колегії суддів пояснення та докази на підтвердження своїх пояснень, беручи до уваги те, що свої пояснення надавав також і адвокат Петрецький С. І. як представник ОСББ «Ракоці 16», суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за таких обставин посилання Візольмирської Т. П. у клопотанні на те, що вона хворіє, та що інший представник ОСББ «Ракоці 16» адвокат Деяк В. Ю. не може з`явитися в судове засідання і при цьому не зазначив причин такої неявки, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні 07 листопада 2023 року.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням того, що представники ОСББ «Ракоці 16» Візольмирська Т. П. та адвокат Петрецький С. І. були присутні у судових засіданнях апеляційного суду 15 серпня 2023 року, 19 жовтня 2023 року, тобто знали про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, Візольмирська Т. П. належним чином повідомлена про судове засідання 07 листопада 2023 року, а договір про надання правової допомоги, укладений між адвокатом Петрецьким С. І. та ОСББ «Ракоці 16» розірвано 31 жовтня 2023 року, суд апеляційної інстанції вважав за можливе продовжити слухання справи за відсутності представників ОСББ «Ракоці 16».

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що згідно із частиною другою статті 372 ЦПК України неявка учасників справи в судове засідання апеляційного суду, яке відбулося 07 листопада 2023 року, не перешкоджала розгляду справи в цьому судовому засіданні та не призвела до порушення процесуальних прав ОСББ «Ракоці 16» під час апеляційного перегляду справи.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів.

У справі, що переглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «RUIZ TORIYA v. SPAINE», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскарженого судового рішення. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», заява № 19164/04, пункт 47).

За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення. Не може бути скасоване правильне по суті та законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ракоці 16», в інтересах якого діє адвокат Німець Олена Михайлівна, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 серпня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. В. Сердюк

Судді: А. І. Грушицький

В. М. Ігнатенко

А. А. Калараш

Є. В. Петров