ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 947/34570/23

провадження № 61-846св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Одеська міська рада,

третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Терлецька Ольга Валентинівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Одеської міської радина рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2024 року у складі судді Васильків О. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 03 грудня

2024 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Вадовської Л. М.,

Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Одеської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Терлецька О. В., про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування.

Позов мотивовано тим, що з 2008 року позивач працює у сфері комплексного прибирання будинків з прилеглою територією. Із ОСОБА_2 і його дружиною ОСОБА_3 вона знайома з 2010 року. Оскільки у Запечіних дітей не було, вони ставилися до позивача як до рідної. В свою чергу, позивач всіляко їм допомагала у побуті та піклувалась про них. В 2011 році подружжя Запечіних запросили ОСОБА_1 жити до них, надали ключі від квартири, оскільки знали, що вона не має житла та проживає у підвальному приміщенні. Починаючи з 2011 року позивач могла не тільки заходити у гості до Запечіних, а й проживати разом з ними та безпосередньо займатись побутовими справами, допомагаючи їм робити покупки, сплачувати рахунки за квартиру, купувати ліки, допомагати у прибиранні, піклуватися про їхню кішку-метис тощо.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 і клопоти щодо її поховання лягли на позивача. В подальшому ОСОБА_2 видав довіреність на ім`я

ОСОБА_1 для завершення питань ведення справи з оформлення спадкових справ на майно, що залишилося після смерті ОСОБА_3 . Після смерті своєї дружини ОСОБА_2 часто став хворіти і 23 листопада 2022 року потрапив у стаціонарне відділення лікарні. Оплату за перебування у лікарні, хірургічні імпланти та ліки здійснювала ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.

Позивач зазначала, що проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 майже

12 років та за спільні кошти купувала йому одяг, предмети домашнього вжитку, прибирала квартиру, прала, готувала їжу, лікувала, сплачувала всі комунальні послуги, проводила поліпшення умов проживання.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила встановити факт її спільного проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 з 2011 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42,8 кв. м, житловою площею 18,4 кв. м, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2024 року позов задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1

і ОСОБА_2 з 2011 року до дня смерті ОСОБА_2 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що під час розгляду справи судом достеменно встановлено, що ОСОБА_1 і спадкодавець ОСОБА_2 на момент його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 спільно проживали, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки, тобто проживали однією сім`єю. Суд при ухваленні рішення врахував, що ОСОБА_1 , підтримуючи позовні вимоги, зазначила, що дійсно протягом тривалого часу була знайома

з Запечіними, з 2011 року це були стосунки, які свідчать про постійне спільне проживання та наявність обов`язків членів родини між ними.

Щодо позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування, суд вказав, що такі є надмірно заявленими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки після встановлення факту, що має юридичне значення, у позивача не буде перешкод для оформлення спадкових прав

у нотаріальному порядку.

Постановою Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року апеляційну скаргу Одеської міської ради залишено без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2024 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився

з висновком суду першої інстанції щодо встановлення факту, що має юридичне значення. Апеляційний суд також вказав, що в іншій частині судове рішення в апеляційному порядку не оскаржується.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

15 січня 2025 року Одеська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2024 року в частині задоволених позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та постанову Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року й ухвалити нове рішення, яким справу № 947/34570/23 в частині позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що сам факт піклування про особу, надання їй допомоги для догляду, її поховання після смерті не може бути підставою для включення такої особи до четвертої черги спадкування без основного критерію - проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права, що мало прояв у неповному дослідженні та неправильній оцінці доказів, що, в свою чергу, унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Надані позивачем докази не підтверджують факт спільного проживання позивача із спадкодавцем. Заявник також вказує, що позивач просив встановити факт спільного проживання, а не факт родинних відносин, про що помилково вказав апеляційний суд. Позивач не надала належних доказів, які підтверджували б заявлені вимоги. Показання свідків не можуть бути єдиним доказом.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 750/12880/19, від 23 вересня 2022 року у справі № 755/13926/20,

від 25 травня 2022 року у справі № 542/1648/19, від 24 січня 2020 року

у справі № 490/10757/16-ц, від 25 червня 2024 року у справі № 125/1873/22,

від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року

у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи інших учасників справи

17 лютого 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відзив мотивовано тим, що доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладено у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2025 року Одеській міській раді поновлено строк на касаційне оскарження рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду м. Одеси.

10 березня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2024 року та постанова Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року оскаржуються в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення, а тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції оскаржувані судові рішення в іншій частині не переглядає.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

06 грудня 2000 року УЖКГ ВК ОМР видало свідоцтво про право власності на житло, зареєстроване і записане в реєстрову книгу за № 4-17457, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належала ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в рівних частках.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 .

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим державним нотаріусом Лєсогоровим Д. О., від 21 березня 2023 року, зареєстрованим в реєстрі за № 3-202, спадкоємцем майна ОСОБА_3 є її чоловік ОСОБА_2 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається

з 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 .

06 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Терлецької О. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті

ОСОБА_2 , зазначивши про те, що вона проживала зі спадкодавцем однією сім`єю більше 5 років до часу відкриття спадщини. На підставі цієї заяви приватний нотаріус завела спадкову справу № 5/2023, зареєстровану

в спадковому реєстрі за № 70494095.

Листом від 11 травня 2023 року № 47/02-14 приватний нотаріус

Терлецька О. В. повідомила ОСОБА_1 про необхідність долучити до матеріалів спадкової справи рішення суду, що набрало законної сили, про підтвердження факту проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та запропоновано ОСОБА_1 звернутись до суду з відповідною позовною заявою.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21) зроблено висновок, що слідрозмежовувати сферу дії статті 74 СК України і статті 1264 ЦК України, оскільки зазначені норми регулюють різні правовідносини (сімейні та спадкові). Якщо вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.

Зі змісту заявлених вимог вбачається, що вимога про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а тому відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У статті 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення таких юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня

2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі

№ 520/8495/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 712/1294/17, від

31 березня 2022 року у справі № 461/4532/20, від 12 січня 2023 року у справі

№ 754/6012/21, від 20 лютого 2023 року у справі № 520/11160/18, від

08 серпня 2023 року у справі № 752/13615/20-ц, від 26 жовтня 2023 року

у справі № 522/10701/20, від 25 червня 2024 року у справі № 125/1873/22, від 06 березня 2025 року у справі № 521/729/20, від 07 травня 2025 року у справі № 283/2703/23, від 07 серпня 2025 року у справі № 466/11802/21 (провадження № 61-2260св25).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що на підставі наданих сторонами доказів у їх сукупності підтверджено факт спільного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю із ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з 2011 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки впродовж указаного періоду вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки.

Отже, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним доказам й доводам сторін за своїм внутрішнім переконанням, суд першої інстанції, з яким погодився

й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у вказаний період сторони проживали разом, вели спільне господарство та були пов`язані спільним побутом. Суди дали оцінку як зібраним у справі доказам

в цілому, у їх сукупності, так і кожному доказу окремо.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами

у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2024 року та постанови Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу

Терлецька О. В., про встановлення факту, що має юридичне значення - без змін, оскільки підстав для їх скасування в цій частині немає.

З огляду на те що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Терлецька Ольга Валентинівна, про встановлення факту, що має юридичне значення,залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов