Номер провадження 2/754/4627/26
Справа № 754/1161/26
У Х В А Л А

Іменем України

03 лютого 2026 року м.Київ

Суддя Деснянського районного суду міста Києва Бабко В. В., перевіривши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Держави України, обов`язки якої порушила державна особа суддя Касаційного цивільного суду ВСУ, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди в розмір 90000,00грн,

УСТАНОВИВ:

29.01.2026 позивач ОСОБА_1 надіслав на офіційну електронну адресу Деснянського районного суду м. Києва позовну заяву, підписану електронним підписом. У прохальній частині позову позивач просить стягнути з Державного бюджету України нанесену йому моральну шкоду у розмірі 90 000,00грн.

Позивач просить зобов`язати відповідача перерахувати моральну шкоду у розмірі 90000,00грн поштовим переказом на адресу позивача (вказана на початку позову) у термін до 10 діб з моменту вступу судового рішення в законну силу.

Позов обґрунтовано тим, що суддя Верховного Суду постановили ухвалу у справі № 754/1281/25, якою стягнув з позивача на користь держави штраф у розмірі 908,40грн, яка супровідним листом за підписом помічника судді була надіслана до відома учасникам справи, а також Державній судовій адміністрації.

Позивач вважає, що суддя Касаційного цивільного суду або відповідальні особи за виконання рішень зобов`язані були з`ясувати у Позивача порядок виконання рішення суду (добровільно або примусово), однак вони цього не зробили.

Позивач стверджує, що такі дії завдали йому моральних страждань, оскільки суддя не врахував його психічно-нервове захворювання. Зазначає, що є людиною з психічно-нервовим захворюванням якого лікувати треба, ані карати.

Суд, розглянувши матеріли позовної заяви, визнав, що її подання є зловживанням процесуальними правами, тому повертає без розгляду на підстав статті 44 ЦПК України, з таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша статті 2 ЦПК України).

Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі (частина друга статті 44 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц зроблено висновок, що змістом частини другої статті 44 ЦПК України перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним.

За висновком суду позов ОСОБА_1 у справі є завідомо безпідставним, оскільки позивач оскаржує дії судді щодо постановлення Ухвали та накладення штрафу на нього в справі № 754/1281/25, яка набрала законної сили та оскарженню не підлягає. Тобто фактично цей позов є способом оскарження ухвали, яка не підлягає оскарженню.

Зміст позовних вимог та підстави їх виникнення вказують на те, що звернення до суду з позовом проти судді не має на меті ефективний захист прав позивача, а є процесуальним інструментом тиску на суд за прийняте щодо позивача судове рішення про накладення штрафу за зловживання процесуальними прав. Такі дії свідчать про очевидну недобросовісність позивача та використання права на позов з метою, що суперечить завданням цивільного судочинства

Поведінка ОСОБА_1 має чіткі ознаки сутяжництва, що підтверджується численними майже однаковими скаргами (заявами) у справі № 754/21502/25, № 754/1281/25, визнавалися судами вищих інстанцій необґрунтованими та такими, що є зловживанням (ухвали ВС від 08.12.2025, 12.12.2025 та 28.07.2025). Позивач постійно ініціює нові процеси (в тому числі подання численних позовів про відшкодування моральної шкоди до суддів, що беруть участь у розгляді його справ), які не мають на меті досягнення матеріального результату та реального захисту прав, а спрямовані на висловлення неповаги до суду, критику суддів, інших учасників справи у неприйнятній формі. Аргументація позовів щодо підстав відшкодування моральної шкоди, її розміру майже ідентична (змінюється лише Відповідач).

Системність дій Позивача підтверджується статистичними даними. Зокрема, за даними сайту Судова влада України лише у грудні 2025 року позивач ОСОБА_1 подав до Деснянського районного суду м. Києва 19 позовів (заяв), про відшкодування моральної шкоди, в тому числі до суддів всіх інстанцій, що розглядають його позови (апеляційні та касаційні скарги). Взагалі за 2025 рік позивач подав більше 100 позовів. Така надмірна активність за відсутності реального предмета спору створює штучне та невиправдане навантаження на судову систему, що перешкоджає реалізації права на справедливий суд іншим учасникам судового процесу.

Підсумовуючи викладене вище, Суд визнав дії позивача щодо подання позову у цій справі зловживанням процесуальними правами, оскільки позов є завідомо безпідставним і використовується як інструмент тиску на суд та фактично є формою вираження незгоди (оскарження) остаточної ухвали Верховного Суду про накладення штрафу з метою затягування виконання цієї ухвали. Системність подання позивачем понад 100 подібних (схожих, майже ідентичних) позовів про відшкодування моральної шкоди за рік підтверджує ознаки сутяжництва, що створює штучне навантаження на судову систему та суперечить завданню цивільного судочинства щодо ефективного захисту прав.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (частина четверта статті 44 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Статтею 144 ЦПК України визначені види заходів процесуального примусу, в тому числі, штраф.

Цивільним процесуальним законодавством не встановлено імперативного характеру застосування заходів процесуального примусу, в тому числі, штрафу, оскільки це є правом суду, а не його обов`язком (постанова Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі № 753/16132/22).

Ураховуючи відомості про стан здоров`я позивача, на які він посилається у позовній заяві, суд, керуючись засадами гуманності та співмірності, вважає за можливе на цьому етапі не застосовувати заходи процесуального примусу, передбачені статтею 148 ЦПК України, обмежившись поверненням позовної заяви у зв`язку зі зловживанням правами.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (частина третя статті 44 ЦПК України).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Це право може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (рішення у справах «Мушта проти України», заява № 8863/06, п. 37; «Kreuz v. Poland», заява № 28249/95, пункт 53; «Golder v. the United Kingdom», заява № 4451/70, пункт 38, «Stanev v. Bulgaria», заява № 36760/06, пункти 229-230).

У цій справі з позивачем, який ініціював понад 100 процесів за рік, можливість обмеження доступу до суду у виді повернення без розгляду очевидно безпідставного позову, у разі визнання таких дій зловживанням процесуальними правами, - прямо передбачено законом. Таке обмеження має легітимну мету, оскільки спрямоване на захист авторитету судової влади, припинення використання суду як інструменту психологічного тиску та переслідування суддів та працівників апарату за виконання ними вимог закону, запобігання перевантаженню суду сутяжницькими позовами, що прямо загрожує нормальному функціонуванню суду та дотриманню розумних строків у інших справах; раціональне використання ресурсів суду.

У такому разі на позивача не покладається надмірний тягар. Суд не позбавляє позивача права на захист у реальних спорах, засоби процесуального примусу не застосовуються. Таке обмеження відповідає принципу пропорційності, оскільки суспільний інтерес (інтерес держави) у забезпеченні стабільності судової системи та захисті своїх працівників (помічника судді) від безпідставного цькування переважає над індивідуальним «правом» позивача ініціювати процес у спосіб подання завідомо та очевидно безпідставного позову про відшкодування моральної шкоди.

Керуючись статтями 44, 260, 261 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Визнати дії ОСОБА_1 щодо подання завідомо безпідставного позову про відшкодування моральної шкоди зловживанням процесуальними правами.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Держави України, обов`язки якої порушила державна особа суддя Касаційного цивільного суду ВСУ, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди в розмір 90000,00грн залишити без розгляду та повернути.

За клопотанням позивача надіслати копію цієї ухвали на адресу електронної пошти .

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення

Ухвала складена та підписана 03.02.2026.

Суддя В. В. Бабко