Провадження № 2-ві/638/14/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2026 року м. Харків

Суддя Шевченківського районного суду міста Харкова Цвіра Д.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Агапова Р.О. від розгляду цивільної справи № 638/21368/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Ужгородської міської ради, про визначення місця проживання дітей,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Шевченківського районного суду міста Харкова (головуючий суддя Агапов Р.О.) перебуває цивільна справа № 638/21368/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Ужгородської міської ради, про визначення місця проживання дітей.

12.01.2026 до суду від ОСОБА_1 надійшла заява про відвід головуючого судді Агапова Р.О., яка мотивована тим, що суддя Агапов Р.О. підлягає відводу від розгляду справи № 638/21368/24 у зв`язку з наявністю сумнівів у неупередженості та об`єктивності судді з огляду на наступне.

Як вбачається з поданою заяви у межах підготовчого провадження у справі № 638/21368/24 представником відповідача було подано клопотання про повернення позовної заяви, обґрунтоване імперативними приписами частини шостої та абзацу другого частини восьмої статті 14 ЦПК України, а також обов`язковими для застосування правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у підпунктах 12.112.3 пункту 12 постанови від 13 вересня 2023 року у справі № 204/2321/22.

Ухвалою від 21 березня 2025 року суддя Агапов Р.О. відмовив у задоволенні цього клопотання, однак предметом заявленого відводу є не сам факт відмови, а процесуальна поведінка судді при розгляді клопотання, яка проявилася у невиконанні обов`язку надати оцінку істотним аргументам сторони, ігноруванні обов`язкових правових висновків Великої Палати Верховного Суду та відсутності мотивів їх неприменення, що виходить за межі допустимого суддівського розсуду.

Фактично суддя, здійснюючи процесуальні дії, не обрав один із кількох можливих варіантів правозастосування, а підмінив обов`язкові до застосування правові висновки Великої Палати Верховного Суду власним тлумаченням, не навівши жодних правових підстав для такого відступу. Такий підхід не є проявом суддівської дискреції, а становить процесуальну поведінку, яка порушує принципи юридичної визначеності та передбачуваності застосування права.

Особливо показовим є те, що суддя не встановив і не дослідив жодних обставин, які могли б об`єктивно виправдати відступ від імперативних приписів частини шостої та абзацу другого частини восьмої статті 14 ЦПК України, не перевірив питання технічної можливості використання ЄСІТС, хоча саме ці обставини відповідно до практики Верховного Суду є єдиною допустимою підставою для відступу від електронного способу подання процесуальних документів адвокатом.

Крім того, суддя послався на фрагмент постанови Великої Палати Верховного Суду, який не містить відповідних правових висновків, фактично приписавши рішенню найвищої судової інстанції зміст, якого воно не має, що об`єктивно виключає можливість трактувати такі дії як звичайну правову помилку.

Посилання на те, що наведені доводи «зводяться до незгоди з процесуальним рішенням», у даному випадку є неприйнятним, оскільки заявник не оспорює результат розгляду клопотання, а вказує на системні процесуальні дії судді, які полягають у невиконанні обов`язку мотивування, ігноруванні обов`язкових правових позицій Верховного Суду та вибірковому застосуванні норм процесуального права. Саме ці дії, а не правовий висновок як такий, є підставою для сумніву у неупередженості судді.

Формальне зведення викладених обставин до «незгоди з рішенням» означало б ігнорування об`єктивного критерію неупередженості, сформульованого у практиці Європейського суду з прав людини, та підміну аналізу процесуальної поведінки судді оцінкою результату судового розгляду, що є неприпустимим у світлі статті 6 Конвенції. 10.З позиції об`єктивного, поінформованого та неупередженого спостерігача сукупність наведених процесуальних дій судді створює обґрунтований сумнів у його безсторонності, що відповідає стандарту appearance of bias і утворює достатні підстави для відводу відповідно до статті 36 ЦПК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Харкова у складі головуючого судді Агапова Р.О. від 14.01.2026 року заяву про відвід визнано необґрунтованою та передано до канцелярії суду для вирішення питання про відвід іншим суддею, визначеному в порядку ст. 33 ЦПК України.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2026 року заяву про відвід судді Агапова Р.О. розподілено судді Цвірі Д.М.

У частині другій та третій статті 40 ЦПК України передбачено, що питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Відповідно до частини 8 статті 40 ЦПК України суд вирішує питання про відвід судді без повідомлення учасників справи.

Відвід, який надійшов поза межами судового засідання, розглядається судом у порядку письмового провадження (ч. 7 ст. 40 ЦПК України).

Тому, розгляд заяви про відвід проводиться без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши заяву про відвід та оглянувши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Підстави для відводу (самовідводу) судді визначені статтею 36 ЦПК України.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу (частина четверта статті 36 ЦПК України).

Згідно роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 10 Постанови № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади», процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом, відповідно, незгода сторони з винесеним суддею судовим рішенням, а так само прийняття суддею процесуальних рішень, розгляд суддею клопотань сторін по справі, не може бути підставою для відводу судді, а має наслідком право сторони на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

При цьому, незгода особи, яка бере участь у справі, з процесуальними діями судді під час судового розгляду справи є підставою для оскарження прийнятих за результатами розгляду справи рішень в апеляційному чи касаційному порядку. Оцінку процесуальним діям суду можуть надавати лише суди вищих інстанції.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Розуміння змісту права на справедливий суд згідно із частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачає справедливий і публічний розгляд справи кожної особи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо її прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно, частина перша статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» розкриває право на справедливий суд в Україні як гарантію кожному захисту його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

У контексті наведених зобов`язань держави перед особою, пунктом 1 частини сьомої статті 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддя зобов`язаний своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.

Таким чином, вирішення питання щодо надання оцінки аргументам сторони належить до дискреційних повноважень головуючої судді у справі, яка зобов`язана вживати дієвих заходів задля дотримання права учасників справи, гарантованого ст. 6 Конвенції, з урахуванням балансу інтересів сторін.

Решта доводів сторони відповідача не свідчать про наявність обставин, що викликають сумнів у неупередженості та об`єктивності судді при розгляді даної справи.

Головна мета відводу - гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи. Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

Саме тому не може бути підставою для відводу судді заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними і допустимими доказами.

Частиною 1 статті 129 Конституції України встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Як зазначалося вище, підстави для відводу (самовідводу) судді визначені статтею 36 ЦПК України.

З огляду на нормативний зміст пункту 5 частини 1 статті 36 ЦПК України відвід судді може бути заявлений й з інших підстав, відмінних від перелічених у пунктах 1 - 4 частини першої цієї ж статті. У будь-якому разі оцінюватися має саме те, чи викликають певні обставини розумний сумнів у неупередженості або об`єктивності судді у стороннього спостерігача.

Суд звертає увагу на те, що стандарт безсторонності ґрунтується, насамперед, на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно з законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручань, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово "неупереджений" передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.

Варто зауважити, що жодна норма національного права не визначає зміст нормативної конструкції «неупередженість («безсторонність») судді», а тому під час з`ясування основних критеріїв неупередженості суд вважає за потрібне керуватися джерелами міжнародного права, зокрема принципами, сформульованими у практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції має встановлюватися згідно з:

(і) "об`єктивним критерієм", який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи є очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Своєю чергою вирішальне значення має саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною;

(іі) "суб`єктивним критерієм", який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність. Тому особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів іншого.

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі тощо).

Водночас як указано в Бангалорських принципах поведінки судді від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23, об`єктивність судді є потрібною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті ухваленого рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його ухвалення.

Сприйняття об`єктивності визначається за допомогою критерію "розумного спостерігача". У разі, коли є підстави передбачати, що суддя є необ`єктивним (з різних причин) - це дискредитує суспільну довіру до судової влади. Тому суддя мусить уникати будь-яких дій, які дають підставу передбачати, що на його рішення можуть вплинути сторонні чинники, зокрема такі як зацікавленість у розв`язанні конкретної справи. З огляду на це навіть прояви неупередженості мають значення.

Тому коли сторони стверджують про те, що судді необ`єктивні, питання про наявність фактичного упередження не має значення, адже "правосуддя не тільки має бути здійснене, але й сприйматися як очевидно і без сумніву здійснене". Іншими словами, коли виникає питання про відвід, значення має не те, чи справді у судді є усвідомлене або неусвідомлене упередження, а те, чи виникла б у розумної та належним способом поінформованої особи підозра про існування такого упередження. У цьому сенсі обґрунтована підозра в упередженості не просто заміняє докази, яких бракує, чи доказовий засіб для встановлення вірогідності неусвідомленого упередження, а є виявом пильнішої уваги до іміджу правосуддя, тобто домінантної зацікавленості громадськості в тому, щоб існувала впевненість у чесності процесу.

Одночасно суд підкреслює, що не можуть бути підставою для відводу суддів заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами. Тому відвід має бути вмотивований, тобто в ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Надаючи оцінку обґрунтованості заяви про відвід головуючого судді Агапова Р.О. у даній справі, суд також бере до уваги те, що окрім переліку обставин, які є безумовними підставами для відводу судді, у процесуальному законі також зазначені й виняткові випадки, за яких заявлення відводу apriori не може бути підставою для застосування цього процесуального інституту.

Крім того, у заяві про відвід не наведено фактів прояву суддею Агаповим Р.О. поведінки, яка б свідчила про його упередженість чи небезсторонність у цій справі.

Отже, аргументи, якими Ластовенко Г.І. мотивує свою заяву про відвід судді Агапова Р.О., не викликають обґрунтованих сумнівів у об`єктивності судді, оскільки немає жодних доказів, які містили б належні, достатні, допустимі та достовірні дані щодо порушення гарантій неупередженості судді Агапова Р.О. як з погляду «суб`єктивного критерію», так і з погляду «об`єктивного критерію», якими керується у своїй процесуальній діяльності Європейський суд з прав людини.

Інших обставин, визначених статтею 36 чи статтею 37 ЦПК України, які б свідчили про особисту упередженість судді Агапова Р.О. або його необ`єктивність під час розгляду даної справи у заяві не вказано, а суд під час розгляду заяви таких обставин також не встановив.

За таких обставин суд відмовляє у задоволенні заяви про відвід судді Агапова Р.О.

Керуючись статтями 36, 40, 259-260 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Агапова Р.О. від розгляду цивільної справи № 638/21368/24 ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Ужгородської міської ради, про визначення місця проживання дітей відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Д.М.Цвіра