Номер провадження: 22-ц/813/3441/26
Головуючий у першій інстанції Павлик І. А.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Козлової В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шкодіна Любов Василівна, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 травня 2025 року, повний текст якого складено 26 травня 2025 року та ухваленого під головуванням судді Павлик І.А., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про встановлення факту проживання однією сім`єю та перебування фізичної особи на утриманні,

встановив:

28.11.2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - ГУ ПФУ в Одеській області) про встановлення факту проживання однією сім`єю та перебування фізичної особи на утриманні.

Заява була обґрунтована тим, що 16.10.1993 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Малиновської районної райадміністрації виконкому Одеської міської ради було видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 555.

10.06.2014 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/6198/14-ц шлюб було розірвано. Проте після винесення рішення суду сторони примирились і стали знову проживати однією сім`єю, але без державної реєстрації шлюбу. Після примирення у сторін були справжні сімейні відносини та теплі стосунки як чоловіка та дружини, фактично проживали однією сім`єю. Сторони весь час проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Під час сумісного проживання сторони користувались спільним бюджетом, який складався в основному із заробітку заявника. Факт спільного проживання також підтверджується показаннями свідків, сімейними фотографіями та актом обстеження житлових умов.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Похованням ОСОБА_2 займалась заявник ОСОБА_1 , що підтверджується договором-замовленням про поховання.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина у вигляді 29/1000 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_1 прийняла за заповітом, складеним на її користь, посвідчений Другою Одеською державною нотаріальною конторою 13.01.2017, зареєстровано в реєстрі № 1-24.

Після смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулась із заявою до територіальних органів Пенсійного фонду України про переведення на пенсію у зв`язку із втратою годувальника. Рішенням № 15 від 06.06.2024 ОСОБА_1 було відмовлено у переведенні на пенсію у зв`язку із втратою годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки нею не надано довідку про перебування на утриманні померлого годувальника, та рекомендовано звернутись до суду з заявою про встановлення факту перебування на утриманні померлого годувальника, що і змусило заявника ОСОБА_1 звернутись із даною заявою до суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.05.2205 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с.101-1-103).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Шкодіна Л.В. ставить питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.108-115).

Вирішуючи питання про слухання справи, у відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.142-143).

При цьому колегія суддів зазначає, що представник ГУ ПФУ в Одеській області Анзонгер Н.С. і представник заявника ОСОБА_1 адвокат Шкодіна Л.В. надали суду апеляційної інстанції заяви про розгляд справи в їх відсутність, та у відсутність заявника ОСОБА_1 (а.с.144, 153).

Крім того, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_4 про встановлення факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 не менше ніж п`ять років до його смерті,суд першої інстанції виходив із того, що вона не довела перед судом своїх доводів, та не надала суду належних і достатніх доказів того, що вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 не менше ніж п`ять років до його смерті.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступних обставин.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 16.10.1993 року по 10.06.2014 року (а.с.12, 34-35).

Однак, після ухвалення судового рішення про розірвання шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 стали проживати однією сім`єю, вели спільне господарство, зберігали справжні сімейні відносини та теплі стосунки як чоловіка та дружини, фактично проживавши однією сім`єю.

Разом з тим, колишнє подружжя ОСОБА_5 рішення суду про розірвання шлюбу не реєстрували в органах РАЦС, так як колишнє подружжя ОСОБА_5 вважали, що вищезазначене рішення не несе ніяких для них юридичних наслідків.

Зазначені обставини підтверджені в судовому засіданні суду першої інстанції свідками ОСОБА_6 і ОСОБА_7 (а.с.89, 90), а також Актом про проживання, де є підписи сусідів заявника ОСОБА_1 (а.с.50).

Крім того, вказані обставини не спростовані матеріалами справи.

Також з матеріалів справи вбачається, що під час проживання однією сім`єю до укладення шлюбу, під час шлюбу та після розірвання шлюбу подружжя ОСОБА_5 сумісно проживали в квартирі АДРЕСА_2 , незважаючи на те, що заявник ОСОБА_1 була зареєстрована за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_3 .

Разом з тим, заявник ОСОБА_1 отримує поштову кореспонденцію, перебуває на обліку у медичних закладах, органах ПФУ саме за адресою: АДРЕСА_4 .

Зазначену квартиру вона успадкувала за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та який за життя склав на ім`я заявника ОСОБА_1 заповіт.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції в достатній мірі не врахував того, що заявник ОСОБА_1 не менше ніж п`ять років проживала сумісно з ОСОБА_2 до дня його смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю, вели спільне господарство в квартирі АДРЕСА_2 .

Так, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції зазначив, що заявниця не просила суд викликати та допитати у судове засідання в якості свідків сусідів, які проживають у цьому будинку та можуть підтвердити вказані заявницею доводи, натомість ОСОБА_1 заявлено про допит свідків, які проживають в інших районах м. Одеси та під час допиту не змогли згадати на якому поверсі знаходиться квартира АДРЕСА_5 та скільки поверхів має будинок АДРЕСА_6 , хоча стверджували про те, що бували в гостях у колишнього подружжя ОСОБА_5 .

Тобто, зазначені висновки суду першої інстанції є нічим іншим як припущеннями, що за змістом ч. 6 ст. 81 ЦПК України не можна покласти в основу оскаржуваного судового рішення.

При цьому судом не було враховано, що відповідно до пояснень заявника ОСОБА_1 внаслідок збройної агресії російської федерації проти України багато сусідів заявника ОСОБА_1 виїхали за кордон з метою збереження свого життя і здоров`я та зв`язку наразі з ними немає. Сусіди, які і залишилися, є особами дуже похилого віку, яким дуже важко пересуватися, а тому їхні покази та пояснення в якості свідків, підписи яких посвідчені належним чином посадовою особою - головою ОСББ «Дворянська, 8» ОСОБА_8 , відображені в акті проживання, про що вказано вище (а.с.50).

Зазначені пояснення заявника ОСОБА_1 матеріалами справи не спростовані, а тому суд першої інстанції мав їх взяти до уваги, тим більше, що факт сумісного проживання колишнього подружжя ОСОБА_5 і ведення ними спільного господарства не менші ніж 5 років до смерті ОСОБА_2 ,були підтверджені іншими свідками у справі та іншими доказами, які маються в матеріалах справи і про які також вказано вище.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції також не було враховано, що доказом сумісного проживання колишнього подружжя ОСОБА_5 і ведення ними спільного господарства не менші ніж 5 років до смерті ОСОБА_2 , свідчать наступні факти: догляд заявником ОСОБА_5 за ОСОБА_2 який тяжко хворів; наявність заповіту на її користь; її проживання в цій же квартирі; оплату нею комунальних послуг за користування квартирою; факт поховання ОСОБА_2 заявником ОСОБА_1 .

Вирішуючи даний спір, колегія суддів зазначає, що поняття сім`ї, сформульоване в ст. 3 СК України, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства. Європейський суд з прав людини вважає, що відносини де-факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям.

Колегія суддів зазначає, що, як було вказано вище, похованням ОСОБА_2 , як свого чоловіка, займалася особисто заявник ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою № 7113 на одержання та підпоховання праху, а також договором-замовленням на організацію та проведення поховання № 123192 (а.с.23, 26).

Як було вказано вище, після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина у вигляді 129/1000 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , яку заявник ОСОБА_1 успадкувала на підставі заповіту, складеного 13 січня 2017 року ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та який посвідчений Другою одеською державною нотаріальною конторою 13 січня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-24. (а.с.51).

Після смерті ОСОБА_2 заявник ОСОБА_1 залишилася проживати у вказаній квартирі, де проживає і по теперішній час, сплачує комунальні платежі, проводить поточні ремонти у квартирі, утримує її, підтримує усі належні умови життєдіяльності. У зазначеній квартирі увесь цей час знаходяться особисті речі заявника ОСОБА_1 .

Таким чином, на думку колегії суддів суд першої інстанції недостатньо врахував правові позиції Верховного Суду, в яких неодноразово наголошувалось на тому, що для встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу необхідно довести: спільне проживання, спільний побут, спільний бюджет, надання взаємної допомоги, що має тривалий характер та свідчить про наявність фактичних подружніх стосунків.

Всі вищевикладені обставини свідчать про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заявник ОСОБА_4 не довела факту сумісного проживання з ОСОБА_2 і ведення з ним спільного господарства не менші ніж 5 років до дня смерті ОСОБА_2 .

Щодо перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_2 за його життя, то суд зазначив, що вказані обставини є похідними від доведення факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 не менше ніж п`ять років до його смерті, а тому також помилково відмовив їй в задоволенні заяви в частині встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_2 не менше ніж п`ять років до його смерті.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Так, як вбачається з матеріалів справи, за життя ОСОБА_2 отримував пенсію у розмірі 14 668, 94 грн. на місяць, в той час як заявник ОСОБА_1 отримувала пенсію в розмірі 2 725 грн. на місяць, що підтверджується довідками ГУ ПФУ в Одеської області і що є значно меншою сумою від доходів ОСОБА_2 (більше ніж в 5 разів) (а.с.19, 20).

Тобто пенсія ОСОБА_2 , з яким проживала заявник ОСОБА_1 і вела з ним спільне господарство, перевищувала її пенсію більше ніж в 5 разів, а тому була постійним і основним джерелом для існування сім`ї ОСОБА_5 .

Таким чином, із наданих суду доказів слід дійти висновку про те, що заявник ОСОБА_1 отримувала від свого колишнього чоловіка, з яким сумісно проживала - ОСОБА_2 , матеріальну допомогу, яка була постійним і основним джерелом її існування.

Разом з тим, відповідно до рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 06.06.2024 року заявнику ОСОБА_4 було відмовлено у переведенні на пенсію в разі втрати годувальника, оскільки не було надано довідку про перебування на утриманні померлого годувальника та роз`яснено, що для переходу на пенсію у зв`язку з втратою годувальника необхідно у судовому порядку встановити факт перебування на утриманні померлого годувальника (а.с.21).

Колегія суддів зазначає, що в силу вимог ст. 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні. Непрацездатними членами сім`ї вважаються: батько, мати, дружина, чоловік, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з вимогами ст. 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Так, у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 року, у справі № 520/6580/17 роз`яснено, що наявність у заявника власного доходу не виключає факту перебування його на утриманні, якщо допомога померлого в майбутньому була постійною і основною.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити постанову, якою заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шкодіна Л.В., задовольнити та встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 та її перебуванні на утриманні ОСОБА_2 , за його життя.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шкодіна Любов Василівна, задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 травня 2025 року скасувати.

Ухвалити постанову, якою заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шкодіна Любов Василівна, задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_4 .

Встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утриманні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05.02.2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький