Справа № 727/3013/25
Провадження № 2/727/67/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Гавалешка П.С.,

за участі секретаря судового засідання Бринзили Б.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації вартості спільного подружнього майна,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації вартості спільного подружнього майна.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 26.09.1999 року уклав шлюб з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що в управлінні РАГС Чернівецької міської ради міста Чернівці Чернівецької області від 26.09.1999 зроблений актовий запис №1332 згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 26.09.1999.

Від спільного шлюбу у сторін народилися двоє дітей, з яких молодша ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 26.11.2011 за реєстровим №210.

Зазначає, що за час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі з Відповідачкою ними за спільні кошти було придбано 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,3 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., яка за їхньою усною попередньою домовленістю на момент придбання 03.09.2020 була зареєстрована на праві власності за Відповідачкою відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за №412424521 від 10.02.2025.

Згідно висновку оцінювача нерухомого майна вартість даної квартири на даний час складає 2 310 000, 00 грн. згідно довідки оцінки квартири від 19.02.2025. Тому, вартості даної квартири складає : 2310000,00 грн. / 2 = 1 155 000,00 грн.

Також, за час спільного проживання з Відповідачкою у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти ними 30.10.2020 був придбаний легковий автомобіль марки «HYUNDAI», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , синього кольору, бензиновий, об?ємом двигуна 1086 см куб., який уповноваженим органом ТСЦ 7341 за їхньою попередньою усною домовленістю був зареєстрований правом власності на Відповідачку.

Згідно висновку судового експерта №09-02-25 від 25.02.2025 ринкова вартість даного автомобіля на даний час складає 247085,00 грн. Тому, вартості даного автомобіля складає: 247085,00 грн. / 2 = 123 542,50 грн.

Оскільки квартира та автомобіль зареєстровані на Відповідачку, остання не дає позивачу права користуватись зазначеним спільним подружнім майном, а саме : проживати в даній квартирі та користуватись автомобілем. Позивач зазначає, що вже тривалий час фактично проживає в інших, тимчасово прилаштованих до проживання приміщеннях, в тому числі орендує у сторонніх осіб дачний будинок для особистого проживання.

В досудовому порядку вирішити питання спільного сумісного користування подружнім майном, як-то квартирою та автомобілем, не вдалось, оскільки відповідач категорично відмовляється на будь-які запропоновані позивачем умови спільного користування подружнім майном. З огляду на викладені обставини придбання зазначених кватири та автомобіля, з урахуванням їх придбання під час перебування у зареєстрованому шлюбі з Відповідачкою, в силу положень ст. 60 СК України це майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

На підставі вищевикладеного просить суд поділити спільне сумісне майно, визнавши за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 68,3 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., та легковий автомобіль марки «HYUNDAI», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , іншу 1/2 частку вказаної квартири і транспортного засобу залишити у власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_4 , компенсацію ринкової вартості частки квартири АДРЕСА_1 , яка складає 1155000,00 грн., та компенсацію вартості частки легкового автомобіля марки «HYUNDAI», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , яка складає 123542,50 грн., а всього компенсацію вартості частки спільного подружнього майна на загальну суму 1278542,50 грн. Припинити право спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 та легковий автомобіль марки «HYUNDAI», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 . Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати на загальну суму 27785,43 грн., які складаються з наступного : судового збору на загальну суму 12785,43 грн., витрат на надання правничої допомоги на суму 15000,00 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 березня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Від відповідача до суду надійшов відзив, в якому зазначено, що вимоги позивача, викладені в позовній заяві, не визнаються відповідачем у повному обсязі. А саме - твердження позивача про право на рівний розподіл спільного майна у частках 50/50, оскільки частина коштів, використаних на купівлю квартири, була особистою власністю відповідача. Зокрема, відповідач отримала у спадок житловий будинок у селі, який було продано за 12 000 доларів США. Ці кошти були використані для придбання квартири. Також ще 12 000 доларів США були надані у борг рідною сестрою Відповідача, на купівлю житла. Ці кошти так і не були повернені. Це теж вказує, що розподіл на рівні частки є несправедливим і не відповідає реальним обставинам. Дані факти відомі позивачу і він їх не згадав у позовній заяві та не враховує при калькуляції поділу майна.

Разом зі відповідачем у квартирі проживає неповнолітня дитина, донька позивача, котра перебуває на утриманні матері. Відповідач зазначає, що самостійно оплачує витрати на її навчання, зокрема танцювальні гуртки, забезпечує проживання та харчування. Теж просить суд врахувати, що у позивача є також повнолітня донька, котра теж проживає у спільно нажитій квартирі. Відповідач категорично не погоджується із покладанням на неї судових витрат на суму 27 785, 43 грн, оскільки неодноразово йшла на контакт і старалась домовитись, пропонуючи варіанти вирішення проблеми. Позивач погоджувався на умови і вони були в процесі пошуку житла, для позивача. Крім того, вважає за необхідне зазначити наступне: предметом спору поділу майна є трикімнатна квартира та автомобіль. Зазначає, що свідомо розуміє, що є правомірна частка позивача, але не половина вартості майна. Зазначена квартира є єдиним місцем проживання для відповідача та її дітей, які постійно проживають разом з нею. Тому, згідно з ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України, просить суд врахувати інтереси дітей як підставу для можливого відступу від рівності часток при поділі майна. Заявлена позивачем вартість квартири та автомобіля, на переконання відповідача, є необґрунтовано завищеною, Позивач свідомо подав завищену оцінку з метою отримання більшої частки або грошової компенсації. Щодо автомобіля, то є документ, який підтверджує, що він був придбаний за значно меншу суму, ніж зазначена позивачем. Крім того, аналіз ринкових оголошень вказує, що реальна вартість як автомобіля, так і квартири є нижчою, ніж зазначено в позовній заяві. На думку відповідача, саме скрутне фінансове становище позивача, а не інтерес до справедливого поділу майна або забезпечення дітей, стало справжнім мотивом звернення до суду.

На підставі вищевикладеного просить суд відмовити в повному задоволенні позовних вимог у справі за цивільним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Від представника позивача надійшла до суду відповідь на відзив, в якому зазначено, що ствердження відповідача про належність на праві особистої власності частини коштів в сумі 12000 доларів США, отриманих в результаті продажу спадкового нерухомого майна та отримання ще 12000 доларів США у борг від рідної сестри є суто припущенням, які належними і допустимими доказами не підтверджені. При цьому, позивач наголошує, що доданий до відзиву договір купівлі-продажу, виконаний на нотаріальному бланку НОН 928921 від 30.07.2020 наданий лише на одному (першому) аркуші, сторонами не підписаний і реєстровий номер не зазначений. Навіть, не зважаючи на це, наголошує, що цей договір (у разі його дійсного укладання) був укладений під час перебування сторін у шлюбі, який був укладений 26.09.1999, тобто, в інтересах сім`ї. Відповідно до положень ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Натомість, відповідач протилежне жодним чином не довела. З приводу отримання коштів у борг від рідної сестри слід наголосити на тому, що суду не надані будь-які належним чином у встановленому законодавством порядку оформлені боргові зобов?зання (займу тощо) щодо отримання даних коштів, обставин і часу їх отримання, ствердження відповідача про ухилення позивача від утримання дитини шляхом не сплачування аліментів відповідно до рішення суду від 22.01.2025 у справі №727/855/25 є нічим не обґрунтованим і не доведеним, оскільки відповідачем не надано документальних підтверджень будь-яких існуючих заборгованостей позивача. Заперечення відповідача проти стягнення судових витрат є безпідставними, оскільки нормами цивільного процесуального законодавства врегульовані питання рішення. Посилання відповідача на положення ч.3 ст.70 СК України, яка передбачає, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування є необґрунтованим та безпідставним в даному провадженні, оскільки не наведено доказів звернення відповідача з даними позовними вимогами до суду, не наведено будь-яких судових рішень саме з цих питань. Заперечення відповідача щодо зазначеної вартості спірного майна є необґрунтованими, оскільки зазначена вартість не визначена особисто позивачем, а встановлена відповідним суб`єктом оцінки вартості нерухомого майна та висновком транспортно-товарознавчої експертизи, які проведені в установленому законом порядку. Натомість, відповідачем не враховані риночці ціни як на квартиру, так і на спірний автомобіль, на день подання позову, які значно відрізняються від минулих років.

Враховуючи вищевикладене просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 жовтня 2025 призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та надав суду пояснення аналогічні викладеним в позовні заяві та у відповіді на відзив. Просив суд із врахуванням всіх обставин по справі задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, просили суд відмовити в їх задоволені.

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_7 зазначив, що експертиза проводилася відповідно до методик, якщо б надали доступ до транспортного засобу, то висновок міг би відрізнятися, ОСОБА_2 не зверталася з клопотанням про проведення додаткової транспортно-товарознавчої експертизи.

Свідок ОСОБА_8 зазначила, що є рідною сестрою відповідача, підтримує її, допомагає фінансово, зазначила, що подарувала кошти відповідачу у розмірі 12000 дол. США для придбання спірної квартири, однак офіційних підтверджень немає, зазначила, що відповідач отримала у спадок житловий будинок у селі, який було продано за 12000 дол. США.

Позивач ОСОБА_2 в якості свідка допитана судом, зазначила, що отримала кошти від сестри 12000 дол. США, в інтересах дітей, отримала у спадок житловий будинок у селі, який було продано за 12000 дол. США, ці кошти були особистими, вони були спрямовані на купівлю спірної квартири, зазначила, що більше коштів вклала відповідач, позивач все спільне сімейне життя був у кредитах.

Суд, проаналізувавши матеріали справи, пояснення сторін по справі, показання свідків, експерта, вивчивши та дослідивши письмові докази по справі, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 26.09.1999 уклав шлюб з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що в управлінні РАГС Чернівецької міської ради міста Чернівці Чернівецької області від 26.09.1999 зроблений актовий запис №1332 згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 26.09.1999.

Від спільного шлюбу у сторін народилися двоє дітей, з яких молодша ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 26.11.2011 за реєстровим №210.

Судом встановлено, що між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 03.09.2012 року укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Савчук В.Г.

Під час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,3 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за №412424521 від 10.02.2025 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15.04.2025 року шлюб між сторонами розірвано.

Згідно довідки оцінки квартири від 19.02.2025 року вартість даної квартири складає 2310000,00 грн.

Судом також встановлено, що за час спільного проживання сторонами у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти ними 30.10.2020 був придбаний легковий автомобіль марки «HYUNDAI», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , який зареєстрований на відповідача.

Згідно висновку судового експерта №09-02-25 від 25.02.2025 ринкова вартість даного автомобіля на даний час складає 247 085,00 грн.

Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що основними засадами (принципами) цивільного законодавства, зокрема є: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами (ч.3 ст.2 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

На противагу цьому слід зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24.01.2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2641цс15, норми Сімейного кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Так, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України).

Також, варто вказати, що згідно статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (перше речення абзацу 2 частини 1 статті 71 Кодексу).

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Згідно ч.4 ст.71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

На вимогу ч.5 ст.71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 369/7613/17, від 09 червня 2021 року в справі № 523/15462/16-ц, від 14 квітня 2021 року в справі № 127/7830/17 наголошується: «...вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності».

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд зробив висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18).

Також суд зауважує, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11).

Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Так, відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності сторін на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Будь-яких доказів, які б підтверджували доходи відповідача, що пов`язані з придбанням спірної квартири та автомобіля, суду надано не було.

Суд встановив, що квартира АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном позивача та відповідача.

Відповідно до ст. 364 Цивільного кодексу України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У даному випадку виділ у натурі можливий, квартира подільна, а судом визначено, що позивач отримує 1/2 частини квартири. Таким чином, підстав для стягнення додаткової грошової компенсації за частку у розмірі 1/2 квартири немає.

Тому враховуючи викладене, суд вважає за доцільне поділити спільне сумісне майно, визнавши за ОСОБА_4 , право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 68,3 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., іншу 1/2 частку вказаної квартири залишити у власності ОСОБА_2 .

У задоволенні вимоги позивача про стягнення грошової компенсації частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 68,3 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., яка складає 1155000,00 грн слід відмовити, оскільки спільне сумісне майно поділено в рівних частках між сторонами.

Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Велика Палата Верховного Суду, яка у постанові від 08.02.2022 по справі №209/3085/20 відзначила, що якщо позивач просить припинити не право власності відповідача на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації, а своє право на частку у цьому майні та стягнути компенсацію з відповідача, то на ці правовідносини поширюються, зокрема, положення частини другої статті 364 ЦК України. Відповідний припис передбачає, що співвласник, частку якого у майні не можна виділити в натурі, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що автомобіль, придбаний під час шлюбу, є неподільною річчю, суд дійшов висновку, що з метою ефективного захисту прав позивача, в порядку поділу майна подружжя, належить стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_4 , компенсацію вартості частки легкового автомобіля марки «HYUNDAI», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , яка складає 123 542, 50 грн.

Вартість транспортного засобу визначена на підставі висновку судового експерта, який відповідає вимогам чинного законодавства, приймається судом як належний і допустимий доказ.

Відповідно до статті 12 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторона у справі має право заявити клопотання про призначення судової експертизи, у тому числі транспортно-товарознавчої, з метою визначення ринкової вартості транспортного засобу, а також запропонувати питання для експерта чи надати альтернативний експертний висновок.

Отже, у разі незгоди з висновком експерта щодо вартості транспортного засобу відповідач не була позбавлена процесуальної можливості заявити клопотання про призначення відповідної транспортно-товарознавчої експертизи. Не реалізація такого права свідчить про використання відповідачем своїх процесуальних прав на власний розсуд і не може бути підставою для покладення негативних наслідків на іншу сторону.

Отже, згідно приписів законодавства, яке застосовується до правовідносин між сторонами, а також враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, щодо часткового задоволення позовних вимог.

Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 15000 грн. на користь позивача, то суд зазначає наступне.

Так, згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Саме такого висновку дійшла Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду по справі №922/445/19 від 03.10.2019 року.

Судом встановлено, що між ОСОБА_4 та адвокатом Черкез М.І. 10.02.2025 року укладено договір про надання правничої допомоги.

Так, зокрема, позивач просить стягнути з відповідача понесені витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 15000 грн., на підтвердження яких долучив до матеріалів справи: копію договору про надання правничої допомоги від 10.02.2025, копію акту приймання виконаних робіт про надання правничої допомоги від 25.02.2025, квитанція до прибуткового касового ордера № б/н від 25.02.2025 у сумі 15000 грн., ордер про надання правничої допомоги серії СЕ № 1105164, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 502.

При цьому, пунктом 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, зазначено що, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальних адвокатських витрат (встановлення їхньої доцільності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін.

Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

На думку суду, понесені позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 грн. є неспівмірними ціні позову, складності вирішеного судом питання та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Враховуючи характер виконаної роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, ціни позову, значення справи для сторони, з відповідача на користь позивача слід стягнути 10000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Питання про судові витрати вирішується судом згідно вимог ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст. 3, 12, 13, 81, 259, 263-265,354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації вартості спільного подружнього майна задовольнити частково.

Поділити спільне сумісне майно, визнавши за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 68,3 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., іншу 1/2 частку вказаної квартири залишити у власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 .

В порядку поділу спільного майна подружжя виділити у власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 автомобіль марки «HYUNDAI», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль у розмірі 123 542 грн. 50 коп.

Припинити право спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,3 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., та легковий автомобіль марки «HYUNDAI», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 понесені судові витрати, які складаються з судового збору на загальну суму 12785 грн. 43 коп., витрат на надання правничої допомоги на суму 10000 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя П.С. Гавалешко