ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 347/1916/22

провадження № 61-1031св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Косівська міська рада Косівського району Івано-Франківської області;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12грудня 2024 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Бойчука І. В., Максюти І. О.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :01:001:0004, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

До належної йому на праві власності земельної ділянки веде заїзна дорога, якою він та його сім`я користуються десятки років. Ця заїзна дорога перетинає земельну ділянку площею 0,417 га, якою користується суміжний землекористувач ОСОБА_2 .

У 2008 році відповідач оформив право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, включивши до її складу зазначену заїзну дорогу. Оскільки відповідачем безпідставно було включено у межі земельної ділянки під`їзну дорогу до будинку та земельної ділянки позивача (фактично на той час приватизовано під`їзну дорогу), то ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_2 .

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2009 року у справі № 2-1237 його позов було задоволено, визнано недійсними державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,4170 га, серії ЯЕ № 840167, що виданий на ім`я ОСОБА_2 05 травня 2008 року та зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 16 та рішення 6-ї сесії 5-го демократичного скликання Річківської сільської ради № 10 від 22 травня 2007 року про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,4170 га. Зобов`язано Річківську сільську раду при проведенні повторної приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 виключити заїзну дорогу до господарства ОСОБА_1 згідно генплану забудови садибної ділянки.

Після цього відповідач залишився землекористувачем земельної ділянки, якій згодом було присвоєно кадастровий номер :01:001:0079. Однак у 2018 році ОСОБА_2 здійснив побудову дерев`яної споруди - стодоли із вмонтованими у бетон трубами у безпосередній близькості від його господарства, чим ускладнив йому заїзд до господарства, оскільки залишив лише невеличку стежку для пішохідного проходу.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив усунути перешкоди в користуванні його земельною ділянкою з кадастровим номером :01:001:0004, загальною площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована на участку АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_2 демонтувати дерев`яну побудову - стодолу та звільнити проїзд до земельної ділянки під кадастровим номером :01:001:0004, не чинити перешкод для проходу, проїзду до земельної ділянки згідно генерального плану забудови до земельної ділянки ОСОБА_1 по заїзній дорозі від А до Б комунальної власності Річківської сільської ради відповідно до кадастрового плану.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2024 року у складі судді Кіцули Ю. С. позов ОСОБА_1 задоволено.Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою ОСОБА_1 з кадастровим номером :01:001:0004, загальною площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на участку АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 демонтувати дерев`яну побудову - стодолу та звільнити проїзд до земельної ділянки під кадастровим номером :01:001:0004, не чинити перешкод для проходу, проїзду до земельної ділянки згідно генерального плану забудови до земельної ділянки ОСОБА_1 по заїзній дорозі від А до Б комунальної власності Річківської сільської ради відповідно до кадастрового плану. Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 992,80 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0004, площею 0,25 га за цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що на участку АДРЕСА_1 , до якої веде заїзна дорога, що підтверджується генпланом забудови садибної ділянки позивача ОСОБА_1 , викопіровкою з генплану забудови села, та копією кадастрового плану земельної ділянки позивача :01:001:0004, де від А до Б дорога Річківської сільської ради.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2009 року визнано недійним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_2 площею 0,417 га серії ЯЕ № 840167 від 05 травня 2008 року та зобов`язано Річківську сільську раду при проведенні повторної приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 виключити заїзну дорогу до господарства ОСОБА_1 згідно генплану забудови садибної ділянки.

За наданими фототаблицями судом встановлено наявність побудованої дерев`яної споруди - стодоли у безпосередній близькості від заїзду до господарства позивача, чим ускладнено заїзд до його господарства. Вказана побудова загороджує ворота та частково малу хвіртку для проходу. Згідно наданих фотознімків, між дерев`яною спорудою - стодолою та огорожею залишено мінімальний прохід, що фактично унеможливлює проїзд транспорту.

Отже, судом встановлено факт створення відповідачем ОСОБА_2 перешкод позивачу ОСОБА_1 у користуванні його земельною ділянкою шляхом спорудження відповідачем дерев`яної споруди - стодоли у безпосередній близькості від заїзду до господарство позивача, що унеможливлює заїзд позивачу транспортним засобом та є підставою для зобов`язання відповідача привести земельну ділянку у придатний для використання стан, тобто демонтувати дерев`яну побудову, звільнивши таким чином проїзд до господарства позивача.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2024року апеляційну скаргуОСОБА_2 задоволено. Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 488,60 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вимоги позивача про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди для проходу, проїзду до земельної ділянки згідно генерального плану забудови є необґрунтованими, оскільки зазначений генплан забудови є додатком до свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Івано-Франківської області, відповідно до якого ОСОБА_1 надано під забудову земельну ділянку площею 800 кв. м. Проте згідно правовстановлюючих документів, останній є власником земельної ділянки площею 0,25 га. Отже, зазначене свідчить, що площа земельної ділянки позивача не відповідає площі, зазначеній у генплані забудови, інформація внаслідок чого збільшилася така площа у матеріалах справи відсутня. Відповідач в суді першої інстанції зазначав про це, однак суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним доводам та не встановив, що саме дії відповідача призвели до зменшення заїзної дороги.

Крім того, вирішуючи питання про знесення будівлі, суд не з`ясував, яку частину земельної ділянки - дороги займає така побудова, її розмір і конфігурацію, не вирішив питання щодо можливості перебудови. При цьому, вимога щодо демонтування спірної дерев`яної побудови є крайньою мірою та повинна застосуватися за наявності переконливих доказів щодо порушення такою побудовою прав інших осіб.

Поза увагою суду першої інстанції залишився і той факт, що генеральний план забудови та кадастровий план земельної ділянки є схематичними зображеннями земельної ділянки позивача, однак не містять інформації, що є предметом дослідження у даній справі. Позначення на них проїзду не є безпосереднім доказом вимог позивача.

Зокрема, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження місця розташування спірної будови відносно дороги, що веде до його земельної ділянки, які саме перешкоди вона чинить, яка частина споруди заважає проходу та проїзду. Клопотань щодо призначення експертизи сторона не заявляла, інших доказів, зокрема висновок спеціаліста не представила, тоді як позивачу надавалася професійна правова допомога адвоката.

На ухвалу апеляційного суду від 19 листопада 2024 року третьою особою - органом місцевого самоврядування не надано інформації щодо предмета спору.

Посилання суду першої інстанції на фототаблиці, надані позивачем, є необґрунтованим, оскільки вони не підкріплені документальними доказами та не містять інформації щодо предмету доказування - чинення перешкод для заїзду позивача до будинку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

17 січня 2025 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 26 вересня 2022 року у справі № 372/2896/19, від 12 липня 2023 року у справі № 910/5080/21, від 12 вересня 2023 року у справі № 303/9043/21. Крім того, апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Косівського районного суду Івано-Франківської області.

22 квітня 2025 року справа № 347/1916/22 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 січня 2026 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не дав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не врахував обставин, встановлених рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2009 року у справі № 2-1237, не звернув увагу на те, що третя особа - Косівська міська рада Косівського району Івано-Франківської області не виконала вимог ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року про надання інформації щодо предмету спору та наявних перешкод у користуванні земельною ділянкою, тобто апеляційний суд не сприяв повному, об`єктивному розгляду справи та прийняв передчасне рішення, що не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2025 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, зазначивши про його законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Івано-Франківської області, складеного у вересні 1975 року та зареєстрованого за № 273-6, ОСОБА_1 в с. Річка Косівського району надано земельну ділянку під забудову площею 800 кв. м, яку виділено з присадибного фонду колгоспу (т.1 а.с.17-19).

Рішенням 15 сесії 21 скликання Річківської сільської ради від 29 грудня 1993 року № 3 вирішено передати у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т.1 а.с.16).

Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:001:0004, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в АДРЕСА_1 . Право власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано ним 01 грудня 2021 року (т.1 а.с.13).

З опису меж вказаної земельної ділянки, відображеному у витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку встановлено, що земельна ділянка ОСОБА_1 межує із земельною ділянкою комунальної власності Річківської сільської ради (дорога), а також земельною ділянкою ОСОБА_2 (т.1 а.с.9-12).

З рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2009 року у справі № 2-1237 встановлено, що між сторонами уже виникав спір з приводу заїзної дороги до господарства ОСОБА_1 . Вказаним рішенням виданий відповідачу ОСОБА_2 державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,4170 га серії ЯЕ № 840167 та рішення 6-ї сесії 5-го демократичного скликання Річківської сільської ради № 10 від 22 травня 2007 року про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,4170 га було визнано недійсними. Зобов`язано Річківську сільську раду при проведенні повторної приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 виключити заїзну дорогу до господарства ОСОБА_1 згідно генплану забудови садибної ділянки (т.1 а.с.20-21).

Листом Річківської сільської ради від 20 вересня 2018 року № 37 ОСОБА_1 повідомлено про те, що при виготовленні технічної документації на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку ОСОБА_3 на участку «Підбрусний-І», зазначена в кадастровому плані дорога загального значення до господарства ОСОБА_1 та інших господарств (т.1 а.с.22).

Відповідно до відповіді Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області від 07 листопада 2018 року, наданої ОСОБА_1 , посадовою особою управління було здійснено виїзд для проведення позапланової перевірки стосовно встановлення законності будівництва господарської будівлі ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2, однак перевірку не було проведено у зв`язку з відсутністю замовника будівництва ОСОБА_2 (т.1 а.с.23).

Згідно із відповіддю Річківського старостинського округу Косівської міської ради Косівського району Івано-Франківської області від 28 жовтня 2024 року № 406, через земельну ділянку ОСОБА_3 є сільська заїзна дорога, якою користуються господарства ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (т.2 а.с.20).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктами 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи

Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до пунктів «г», «е» частини першої статті 91 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина друга, пункту «б» частини третьої статті 152 ЗК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Відповідно до статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 ЦК України). Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

У постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18 (провадження № К/9901/5732/19) та від 10 квітня 2020 року у справі № 344/4319/16-а (провадження № К/9901/18858/18) зроблено висновки про те, що правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва. За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі істотного відхилення від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, та істотного порушення будівельних норм і правил. У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва.

Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проєкту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.

Під час вирішення питання про те, чи є відхилення від проєкту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц (провадження № 14-341цс18), а також у постанові Верховного Суду від 17 січня 2022 року у справі № 442/4338/17 (провадження № 61-1460св21).

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Європейській суд з прав людини у рішенні від 21 квітня 2016 року у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria, скарга № 46577/15) роз`яснив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Законність знесення самочинного будівництва має бути оцінена на предмет пропорційності такого втручання.

Отже, позивач зобов`язаний довести факт самочинності будівництва, порушення його прав, як власника суміжної земельної ділянки, та обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб, як знесення.

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з їх недоведеністю, так як матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження місця розташування спірної будови відносно дороги, що веде до його земельної ділянки, які саме перешкоди вона чинить, яка частина споруди заважає проходу та проїзду. Крім того, сторона позивача під час розгляду справи не скористалась своїм правом та не заявляла клопотання про проведення судової земельно-технічної експертизи.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував обставин, встановлених рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2009 року у справі № 2-1237 не заслуговують на увагу, оскільки цим судовим рішенням було визнано недійсними державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,4170 га, серії ЯЕ № 840167, що виданий на ім`я ОСОБА_2 05 травня 2008 року, натомість в цій справі позивач посилався на те, що будівництво спірної споруди здійснено у 2018 році. Тобто зазначеної споруди не існувало на час ухвалення рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2009 року у справі № 2-1237 та це судове рішення саме по собі не підтверджує створення відповідачем ОСОБА_2 перешкод позивачу ОСОБА_1 у користуванні його земельною ділянкою.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені апеляційним судом обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 26 вересня 2022 року у справі № 372/2896/19, від 12 липня 2023 року у справі № 910/5080/21, від 12 вересня 2023 року у справі № 303/9043/21, є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду, питання обґрунтованості висновків цього суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

О. В. Ступак

В. В. Шипович