Справа №567/2115/25
Провадження №2/567/207/26
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 січня 2026 року м. Острог
Острозький районний суд Рівненської області у складі:
головуючий суддя - Василевич О.В.
секретар - Клімович О.О.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ТОВ "УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
ТОВ "УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 14.11.2023 року між ТОВ "Лінеура Україна" та відповідачкою ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ "Лінеура Україна" було укладено в електронній формі договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4138784, згідно якого відповідачка отримала кредит у розмірі 2 500 грн. на умовах строковості, зворотності та платності, зі строком кредиту - 350 днів, та зі сплатою процентів за користування кредитними коштами: 1) знижена процентна ставка 1 % в день на пільговий період (при умові належного виконання кредитного договору); 2) стандартна процентна ставка 2 % в день (інший період, окрім пільгового).
Крім того, 14.11.2023 року між ТОВ "Лінеура Україна" та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено в електронній формі додаткову угоду до вищевказаного кредитного договору, згідно якої відповідачка отримала ще 2 500 грн., у зв`язку з чим загальна сума кредиту становить 5 000 грн.
ТОВ "Лінеура Україна" зобов`язання за вищевказаним договором виконало у повному обсязі та надало відповідачці грошові кошти у розмірі, передбаченому умовами договору, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідачки.
В подальшому, 26.07.2024 року між ТОВ "Лінеура Україна" та ТОВ "УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ" було укладено договір факторингу №26/07/2024, відповідно до умов якого ТОВ "Лінеура Україна" відступило на користь ТОВ "УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ" право грошової вимоги за кредитними договорами до боржників, вказаних у реєстрі боржників, в тому числі щодо ОСОБА_1 в розмірі 28 247,68 грн., яка складається з : 4 999,99 грн. - тіло кредиту, 23 247,69 грн. - нараховані відсотки.
Окрім того, позивачем після укладення договору факторингу були нараховані відсотки за користування кредитними коштами в межах строку кредитного договору за 94 календарних дні в розмірі 9 399,98 грн.
Після відступлення на користь позивача права грошової вимоги до ОСОБА_1 , остання не виконала зобов`язання з повернення кредиту та відсотків за його користування ні на користь позивача, ні на користь первинного кредитора (ТОВ "Лінеура Україна"), внаслідок чого допустила виникнення заборгованості, загальний розмір якої станом на час звернення до суду становить 37 647,66 грн.
За наведених обставин позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитом у розмірі 37 647,66 грн., в тому числі: 4 999,99 грн. - тіло кредиту, 23 247,69 грн. - відсотки за користування кредитними коштами (нараховані первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна»), 9 399,98 грн. - відсотки за користування кредитними коштами (нараховані позивачем ТОВ УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕПРАЦІЇ»), а також сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.
Ухвалою суду від 15.12.2025 р. прийнято позовну заяву до розгляду та постановлено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, відповідачці встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. Задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.
Інших процесуальних дій не вчинялося.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в поданому до суду клопотанні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив розгляд справи здійснювати у його відсутності, не заперечив проти заочного розгляду справи.
У зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи, в силу положень ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, та фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
За клопотанням представника позивача з урахуванням положень ст.ст.280-282 ЦПК України, з метою уникнення безпідставного затягування розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, із застосуванням аналізу вимог чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що 14.11.2023 року між ТОВ "Лінеура Україна" та ОСОБА_1 з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ "Лінеура Україна" в електронній формі було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4138784 від 14.11.2023 року, згідно якого відповідачці надано кредит у розмірі 2 500 грн., строком на 350 календарних днів (п.1.1-1.3 кредитного договору).
Згідно із п.1.2.1 кредитного договору за взаємною згодою сторін сума кредиту може бути збільшена, про що сторонами укладається додатковий договір.
Відповідно до п.1.4.1 кредитного договору стандартна процентна ставка становить 2 % за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього договору.
Відповідно до п.1.4.2 кредитного договору знижена процентна ставка становить 1 % за кожен день користування кредитом та застосовується згідно Програми лояльності ТОВ "Лінеура Україна" (а.с.73-83).
14.11.2023 року ТОВ "Лінеура Україна" та ОСОБА_1 на підставі п.1.2.1 кредитного договору уклали додатковий договір до вищевказаного кредитного договору, згідно якого збільшили суму кредиту до 5 000 грн. Інші істотні умови кредитного договору, зокрема, строк кредитування, процентна ставка залишено без змін (п.1.5, 1.6, 3.1 додаткового договору) (а.с.87-89).
Відповідачка прийняла умови кредитного договору та підписала вищевказаний кредитний договір і додатковий договір до нього за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, та 15.11.2023 р. отримала кредит у розмірі 5 000 грн. на свою банківську картку через платіжного провайдера (платіжну систему) ТОВ "Універсальні платіжні рішення", що підтверджується довідками ТОВ "Універсальні платіжні рішення" від 26.07.2024 року та довідкою АТ "ОЩАДБАНК" від 26.12.2025 р. і випискою по рахунку (а.с.97-98, 150-153).
Згідно ч.2 ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму.
Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовій формі (ст.ст.205, 207 ЦК України).
Згідно п.5 ч.1 ст.3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію". Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію").
Відповідно до ч.13 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію" докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно ЦПК України.
Згідно ст.12 Закону України "Про електронну комерцію" якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні заявки-анкети для отримання кредиту, зробленої під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту позивача) вказується особа, яка створила таку заявку-анкету.
Судом встановлено, що вищевказаний договір про надання споживчого кредиту та додатковий договір до нього підписані відповідачкою електронним підписом, відтвореним шляхом використання одноразового пароля-ідентифікатора. Укладення між сторонами вищевказаних правочинів відповідачкою не оспорюється та підтверджується належними та допустимими доказами.
Враховуючи п.1.1 договору про надання споживчого кредиту №4138784 від 14.11.2023 року та п.1.1 додаткового договору від 14.11.2023 року до вищевказаного кредитного договору, з їх укладенням сторони домовились, що до правочину застосовуються положення Закону України "Про електронну комерцію", а відтак сторонами дотримано вимоги щодо укладення правочину, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
ОСОБА_1 , уклавши кредитний договір та додатковий договір до нього в електронній формі за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, погодилася з умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту, укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки і ці правочини відповідно до Закону України "Про електронну комерцію" вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюються до договору, укладеного у письмовій формі.
З доводів позивача та досліджених судом доказів встановлено, що ТОВ "Лінеура Україна" (первісний кредитор) виконало свої зобов`язання та надало відповідачці кредитні кошти у розмірі, вказаному у кредитному договорі, шляхом перерахування коштів на банківську карту відповідачки, що об`єктивно підтверджується випискою за поточними рахунками відповідачки, наданої АТ «ОЩАДБАНК» .
Відповідачка не оспорює факту укладення кредитного договору та додаткового договору до нього, як і не спростовує факту отримання кредитних коштів.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про виникнення договірних відносин між сторонами вищевказаних правочинів з приводу отримання відповідачкою кредиту у ТОВ "Лінеура Україна".
Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України).
Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк та інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Положенням п.5.1.3 кредитного договору передбачено, що ТОВ "Лінеура Україна" має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди відповідача.
З матеріалів справи судом встановлено, що 26.07.2024 року між ТОВ "УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ" та ТОВ "Лінеура Україна" було укладено договір факторингу №26/07/2024, згідно якого останнє відступило на користь позивача право грошової вимоги щодо погашення (стягнення) заборгованостей з боржників, яке виникло на підставі кредитних договорів, згідно реєстру боржників, в тому числі відносно відповідачки ОСОБА_1 в розмірі 28 247,68 грн., з яких : 4 999,99 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту, 23 247,69 грн. - сума заборгованості за відсотками, що підтверджується договором факторингу № 26/07/2024 від 26.07.2024 року та витягом з реєстру боржників до вищевказаного договору від 26.07.2024 року (а.с.36-43, 122-123).
Згідно ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений законом спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно ст.1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, божник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 23.09.2015 року у справі №6-979цс15 боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредиторові, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.
Первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» на виконання вимог законодавства України на адресу боржника ОСОБА_1 направлено повідомлення від 29.07.2024 року про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором (а.с.104).
Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту.
При вирішенні спору судом взято до уваги, що відповідачка в порушення взятих на себе зобов`язань своєчасно не здійснила погашення основної суми заборгованості та не повернула грошові кошти, отримані в кредит.
З огляду на те, що ОСОБА_1 згідно укладеного з ТОВ "Лінеура Україна" договору взяла на себе зобов`язання погашати кредит та відсотки за користування кредитом у визначений договором строк, та вказаний обов`язок нею був порушений, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором, а відтак у позивача виникло право вимагати повернення позики, що залишилася у розмірі 4 999,99 грн. (5 000 грн. 0,01 грн. (сплачено відповідачкою 05.12.2023 р.) = 4 999,99 грн.) та сплати відсотків за користування кредитними коштами.
Відповідно до ст.1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики.
Відповідно до п.1.4.1 кредитного договору стандартна процентна ставка становить 2 % за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього договору.
Відповідно до п.1.4.2 кредитного договору знижена процентна ставка становить 1 % за кожен день користування кредитом та застосовується згідно Програми лояльності ТОВ "Лінеура Україна".
Розмір процентів за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст.627 ЦК України.
З розрахунку заборгованості, складеного первісним кредитором (ТОВ "Лінеура Україна") та витягу з реєстру боржників до договору факторингу вбачається, що розмір заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами за період з 14.11.2023 р. по 26.07.2024 р. нараховано в розмірі 23 247,69 грн. (а.с.91-96, 122-123).
Разом з тим, при визначенні розміру заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами суд бере до уваги наступне.
Згідно п.3.1, 3.2 кредитного договору, згідно яких нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, та до періоду розрахунку процентів включається день надання кредиту та день фактичного повернення кредиту.
Як вже вище зазначалося, згідно довідки АТ «ОЩАДБАНК» від 26.12.2025 р. та виписки з за поточними рахунками відповідачки кредитні кошти в розмірі 5 000 грн. були зараховані на банківську карту ОСОБА_1 не у день укладення кредитного договору та додаткового договору до нього, а наступного дня - 15.11.2023 р., тобто саме з вказаної дати відповідачка мала можливість користуватися кредитними коштами.
Таким чином, згідно умов кредитного договору нарахування відсотків за користування кредитними коштами слід здійснювати саме з вказаної дати - 15.11.2023 р.
Отже, розмір заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами до відступлення права вимоги за період з 15.11.2023 р. по 26.07.2024 р. (255 календарних днів) становить 23 224,94 грн. (5 000 грн. х 1 % х 21 день (період з 15.11.2023 р. по 05.12.2023 р.) = 1 050 грн.; 4 999,99 грн. х 1 % х 3 дні (період з 06.12.2023 р. по 08.12.2023 р.) = 149,99 грн.; 4 999,99 грн. х 2 % х 231 день (період з 09.12.2023 р. по 26.07.2024 р.) = 23 099,95 грн.; 1050 грн. + 149,99 грн. + 23 099,95 грн.= 24 299,94 грн., та з урахуванням сплачених відповідачкою 05.12.2023 р. (а.с.91 на звороті) коштів в розмірі 1 075 грн. в рахунок погашення процентів за користування кредитом розмір заборгованості за відсотками становить 23 224,94 грн. (24 299,94 грн. - 1 075 грн. = 23 224,94 грн.).
Водночас згідно п.1.1 договору факторингу №26/07/2024 від 26.07.2024 р., за цим договором ТОВ "Лінеура Україна" відступило на користь ТОВ "УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ" право грошової вимоги до боржників строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому, включаючи суму основаного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких йому належить.
Відповідно до ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Враховуючи те, що на момент укладення договору факторингу №26/07/24 від 26.07.2024р. строк кредитного договору № 4138784 від 14.11.2023 р. не закінчився, позивачем після отримання за вищевказаним договором факторингу права грошової вимоги, зокрема, до боржника ОСОБА_1 , було здійснено нарахування відсотків за користування боржником кредитними коштами відповідно до умов кредитного договору за стандартною процентною ставкою 2 % в день, загальний розмір яких за період з 27.07.2024 р. по 28.10.2024 р. (94 календарних дні згідно розрахунку заборгованості, складеного позивачем) становить 9 399,98 грн. (4 999,99 грн. х 2 % х 94 календарних дні = 9 399,98 грн.).
Підписуючи кредитний договір та додатковий договір до нього, відповідачка погодилася на укладення договору саме такого змісту, у даному випадку сторонами правовідносин погоджено у належній формі строк кредитування, а нарахування здійснено відповідно до погодженого строку кредитування.
Окрім того, в даному випадку нараховані відсотки не носять штрафного характеру - не є пенею чи неустойкою, а є процентами за користування кредитом, що нараховані в межах строку кредиту - процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором.
Також суд враховує, що відповідачка не заявляла зустрічних вимог про визнання кредитного договору чи додаткового договору до нього недійсними в частині визначення розміру відсотків за користування кредитними коштами у зв`язку з його невідповідністю вимогам Закону України "Про захист прав споживачів".
При цьому суд враховує, що відповідачкою не спростовано розмір заборгованості за кредитним договором, наявність якої частково підтверджується розрахунками заборгованості, складеними первісним кредитором та позивачем, та не надано контррозрахунок, який би піддавав сумніву розмір заборгованості, а відтак надані позивачем розрахунки заборгованості приймаються судом частково як достовірні з визначенням суми боргу по відсоткам за користування кредитними коштами за період з 15.11.2023 р. по 28.10.2024 р.
Суд також звертає увагу на те, що ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
При вирішенні даного спору судом взято до уваги, що відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, та при цьому суд враховує, що відповідачка належних доказів повернення грошових коштів за кредитним договором суду не надала.
При цьому суд враховує, що фактично отримані та використані позичальником грошові кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті, що свідчить про порушення прав позивача, а відтак суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав у судовому порядку шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування, право вимоги яких перейшло від первісного кредитора до позивача на підставі вищевказаного договору факторингу.
Суд погоджується із визначеним позивачем розміром заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) та частково погоджується із визначеним позивачем розміром заборгованості за відсотками, які нараховані в межах строку договору (за період з 15.11.2023 р. по 28.10.2024 р.). Сума заборгованості встановлена судом на підставі наданих доказів, а тому підлягає стягненню з відповідачки.
З врахуванням наведеного, сума заборгованості за кредитним договором, що підлягає стягненню з відповідачки становить 37 624,91 грн., з яких: 4 999,99 грн. заборгованість за тілом кредиту; 32 624,92 грн. заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом (23 224,94 грн. + 9 399,98 грн. = 32 624,92 грн.).
При вирішенні вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат суд виходить з наступного.
За змістом ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на те, що позов задоволено частково, з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті позивачем судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 2 420,94 грн. (37 624,91 грн. х 2 422,40 грн. / 37 647,66 грн. = 2 420,94 грн.).
Частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Заявлені позивачем до стягнення витрати на правову допомогу у зв`язку з розглядом вищезазначеної справи становлять 10 000 грн.
Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з ч.1 ст.60, ч.4 ст.62 ЦПК України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), повноваження якого підтверджуються довіреністю або ордером.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" № 5076 від 5 липня 2012 року.
Так, відповідно до ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4); інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6); представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9).
Згідно з положеннями ст.19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Згідно із ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, ЄСПЛ у своїх рішеннях від 12.10.2006 року у справі "Двойних проти України", від 10.12.2009 року у справі "Гімайдуліна і інші проти України", від 23.01.2014 року у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед проти України", від 26.02.2015 року у справі "Баришевський проти України" зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до ч.1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Згідно п.п.1, 2 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З аналізу положень ст.137 ЦПК України слідує, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 висловила правову позицію, відповідно до якої склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні на користь якої ухвалене рішення підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.
З наданих суду доказів вбачається, що 01.08.2024 року між позивачем ТОВ "УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ" та адвокатом Дідухом Є.О. було укладено договір про надання правничих послуг № 10/08/2024-А від 01.08.2024 року.
Згідно п.3.1 вищевказаного договору сторонами узгоджено, що вартість послуг виконавця визначається у актах наданих послуг по домовленості (а.с.25-26).
Згідно заявки №4138784 на виконання доручення до договору №01/08/2024-А від 01.08.2024 р., детального опису робіт (наданих послуг) від 10.11.2025 року згідно договору №01/08/2024-А адвокат Дідух Є.О. надав, а позивач ТОВ "УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ" прийняв правову допомогу згідно договору про надання правової допомоги. На виконання вищевказаного договору адвокат здійснив: зустріч адвоката та клієнта для надання первинної консультації та дослідження наданих документів, аналіз практики та правових позицій Верховного Суду у даних правовідносинах, ознайомлення та наліз норм чинного законодавства, підготовка декількох позицій на підставі вивченого питання для ефективного захисту прав та інтересів клієнта, письмову юридичну консультацію, проведення заходів спрямованих на самостійне отримання необхідних письмових доказів, оформлення додатків до позовної заяви, підготовку позовної заяви у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором №4138784, подання до суду позовної заяви, складання та оформлення процесуальних документів необхідних для розгляду цивільної справи, представництво інтересів клієнта під час здійснення судочинства за позовною заявою до ОСОБА_1 та загальну тривалість часу, яка необхідна була для вчинення зазначених дій, вказано - 12 годин (а.с.99-101, 105).
Відповідно до вищевказаної заявки на виконання доручення до договору №01/08/2024-А, рахунку на оплату від 10.11.2025 р. загальна вартість адвокатських послуг становить 10 000 грн. (а.с.105).
При вирішенні заявлених вимог позивача в частині відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі про стягнення заборгованості за кредитним договором суд також приймає до уваги позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 07.11.2019 року (справа №905/1795/18) та від 08.04.2020 року (справа №922/2685/19), відповідно до яких суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Суд також має враховувати чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у праві, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтовували свої вимоги, та інші обставини.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує положення ч.3 ст.141 ЦПК України відповідно до яких передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Окрім того, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.
Суд враховує, що спірні правовідносини між сторонами у справі виникли у зв`язку із стягненням заборгованості за кредитним договором.
Тобто, даний спір для кваліфікованого юриста є спором незначної складності, відноситься до категорії спорів,що виникають з відносин кредитуваннята є одним з найбільш розповсюджених судових спорів. У спорах такого характеру, за відсутності інших позовних вимог, відсутності протиріч між наявними у справі документами, судова практика є сталою.
Великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.
Матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження б яких адвокат витратив значний час.
Таким чином, для адвоката дана справа є звичайним спором простої складності та не потребувала значного обсягу часу для підготовки та звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості. Окрім того, суд вважає, що ознайомлення з матеріалами справи та складання позову не передбачають стільки часу та витрат, що зазначені у звіті про надання правової допомоги (12 годин), є неспівмірними зі складністю справи, а відтак повному відшкодуванню не підлягають.
Також вирішення спору було здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без участі адвоката у судовому засіданні, який подав на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності.
З огляду на викладене та беручи до уваги наведені законодавчі приписи та встановлені судом обставини справи та досліджені докази, судом не встановлено, що витрати позивача у заявленому розмірі мають характер необхідних, а їх розмір є розумним та виправданим, як обов`язкової умови для відшкодування таких витрат у повному обсязі іншою стороною, а відтак суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог і стягнення з відповідачки на користь позивача витрат за надання правничої допомоги у розмірі 4000 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 76, 81, 83, 89, 141, 247, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, -
Позов ТОВ "УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ "УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ" судовий збір у розмірі 2 420 (дві тисячі чотириста двадцять) грн. 94 коп. та витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач може оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку у загальному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05.02.2026 року.

Суддя Острозького районного судуВасилевич О.В.