ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року

м. Київ

справа № 676/4412/21

провадження № 61-9250св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 травня 2024 року у складі колегії суддів: П`єнти І. В., Корніюк А. П., Талалай О. І. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енселко Агро» про скасування запису про державну реєстрацію речового права та зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом у якому просила суд:

- скасувати запис про інше речове право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 01 квітня 2015 року № 39232161 про право оренди земельної ділянки, площею 1,7575 га, кадастровий номер :09:007:0041, яка розташована на території Устянської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрованої на підставі договору оренди від 01 серпня 2012 року б/н та додаткової угоди до договору оренди від 01 серпня 2012 року б/н, зареєстрованого 01 квітня

2015 року за № 9284427 від 01 вересня 2015 року;

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Енселко Агро» (далі - ТОВ «Енселко Агро») усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення.

В обґрунтування позову зазначала, що 01 серпня 2012 року ОСОБА_2 та ТОВ «Енселко Агро» уклали договір оренди земельної ділянки площею 1,7575 га, кадастровий номер :09:007:0041, строком на п`ять років - до 31 липня 2017 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, а ОСОБА_1 успадкувала вищевказану земельну ділянку.

З метою упорядкування відносин з відповідачем щодо оренди земельної ділянки ОСОБА_1 неодноразово зверталась до відповідача для отримання копії договору, на підставі якого триває оренда успадкованої земельної ділянки, однак відповідач документи не надавав. Лише на адвокатський запит позивач отримала копію договору оренди від 01 серпня 2012 року, копію додаткової угоди до договору оренди від 01 серпня 2012 року, зареєстрованого 01 квітня 2015 року за № 9284427,

від 01 вересня 2015 року за якою відбулось продовження оренди земельної ділянки до 01 квітня 2030 року та інші документи щодо успадкованої земельної ділянки.

Після ознайомлення з документами позивач виявила, що на додатковій угоді до договору оренди землі підпис іншої особи, а не померлої ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області рішенням

від 13 лютого 2024 року під головуванням судді Семенюк В. В. позов задовольнив частково.

Зобов`язав ТОВ «Енселко Агро» усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,7575 га, кадастровий номер: :09:007:0041, шляхом повернення ТОВ «Енселко Агро» вказаної земельної ділянки ОСОБА_1 .

В решті позовних вимог відмовив.

Вирішив питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову місцевий суд вважав, що додаткову угоду до договору оренди землі б/н від 01 серпня 2012 року від 01 вересня 2015 року ОСОБА_2 не підписувала, а тому ця угода є неукладеною.

Хмельницький апеляційний суд постановою від 20 травня 2024 року, з урахуванням ухвали про виправлення арифметичної помилки від 31 травня 2024 року, апеляційну скаргу ТОВ «Енселко Агро» задовольнив.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області

від 13 лютого 2024 року в частині задоволення позовних вимог та вирішення питання про розподіл судових витрат скасував та ухвалив у цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення відмовив.

Вирішив питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи оскаржену постанову апеляційний суд вважав, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили, що додаткова угода підписана не матір`ю позивача, а іншою особою. Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, підпис у додатковій угоді від 01 вересня 2015 року виконаний способом без попередньої підготовки та технічних засобів та ймовірно не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Таким чином апеляційний суд вважав, що висновок експерта містить лише припущення щодо непідписання додаткової угоди ОСОБА_2 , а, відповідно, до приписів частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Додатково апеляційний суд звернув увагу на ту обставину, що ОСОБА_2 з

2017 року отримувала орендну плату, що не заперечувалось позивачем, вимог щодо повернення земельної ділянки не пред`являла.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Підлісний О. В. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 травня 2024 року в якій просив оскаржену постанову скасувати, а рішення місцевого суду залишити в силі.

Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктами 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Представник заявника зазначає, що апеляційний суд не надав належної уваги тій обставині, що реєстрацію додаткової угоди від 01 вересня 2015 року відбулась ще до її укладення - 01 квітня 2015 року. Також представник відповідача у судових засіданнях не могла пояснити та розповісти про обставини підписання додаткової угоди до договору оренди.

Касаційна скарга також містить аргумент відповідно до якого, на думку представника заявника, висновок суду апеляційної інстанції про те, що висновок експерта ґрунтується на припущеннях помилковий, адже у його змісті експерт вказує на стійкі розбіжності почеркових ознак. Крім того свідки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які постійно проживали зі спадкодавцем, вказували, що укладення додаткової угоди не відбулось, адже ОСОБА_2 не ставила свого підпису на доданій додатковій угоді.

Касаційна скарга також містить посилання на те, що відповідач не заперечує отримання покійною матір`ю орендної плати від відповідача, проте не пов`язує цю обставину з укладенням додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки. Тобто ОСОБА_2 , отримуючи кошти могла бути обізнаною лише в тому, що отримує кошти на підставі договору оренди, який був укладений 01 серпня 2008 року.

Касаційна скарга також містить посилання на те, що висновки апеляційного суду про недобросовісність поведінки позивача стосовно відповідача помилкові, адже договір оренди закінчився після 2017 року, а тому, лише прийнявши спадщину, вона почала витребовувати земельну ділянку.

Арґументом касаційної скарги також є те, що наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема щодо оцінки доказів у відповідності до частини першої статті 80 ЦПК України в їх сукупності, а не окремо один від одного.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У поданому у серпні 2024 року відзиві на касаційну скаргу представник ТОВ «Енселко Агро» керівник Ременяк О. В. у задоволенні касаційної скарги просив відмовити, посилаючись на необґрунтованість її доводів.

Вказує, що апеляційний суд здійснив аналіз доказів у справі у їх сукупності, належним доказом, який би засвідчив неналежність підпису спадкодавцю позивача міг бути лише категоричний висновок експертизи, а тому суд обґрунтовано не взяв до уваги пояснення свідків.

Представник заявника також помилково зазначає, що додаткова угода була зареєстрована раніше ніж була укладена, адже на дату її укладення реєстрації підлягали не договори оренди, а право оренди землі.

Відзив на касаційну скаргу також містить посилання на те, що відповідач, яка також була допитана як свідок зазначала про те, що її мати, після 2017 року отримувала орендну плату від ТОВ «Енселко Агро», а отже, позивач була обізнана про таку обставину, а тому апеляційний суд правильно врахував критерій добросовісності.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 30 липня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області.

23 серпня 2024 року цивільна справа № 676/4412/21 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником земельної ділянки, площею 1,7575 га, що розташована на території Устянської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :09:007:0041

(а. с. 9, 10, том 1).

01 серпня 2012 року ТОВ «Енселко Агро» (орендар) та ОСОБА_2 (орендодавець) уклали договір оренди землі б/н щодо земельної ділянки, кадастровий номер :09:007:0041, строком на 5 років.

Згідно з додатковою угодою до договору оренди землі б/н від 01 серпня 2012 року

від 01 вересня 2015 року, в якій сторонами вказані орендодавець - ОСОБА_2 , орендар - ТОВ «Енселко Агро», строк дії договору продовжений до 01 квітня

2030 року.

Відповідно до інформаційної довідки № 52775528 речове право ТОВ «Енселко Агро» на підставі вказаних правочинів зареєстроване 01 квітня 2015 року за № 9284427

(а. с. 50, том 1).

Підпис особи від імені ОСОБА_2 у графі «Від Орендодавця» додаткової угоди ймовірно виконаний не ОСОБА_2 , що підтверджується висновком судового експерта Хмельницького відділення Київського НДІСЕ

від 22 листопада 2022 року № 2197/2198/22-26 (а. с. 167-170, том 1) та поясненнями в судовому засіданні експерта Довгань О. О. , який крім того, вказав, що підпис у додатковій угоді від 01 вересня 2015 року виконаний способом без попередньої підготовки та технічних засобів та ймовірно не ОСОБА_2 , окрім того, зазначив, що підпис ОСОБА_2 у договорі і її підпис у додатковій угоді є безперечно різними та виконувались у різний спосіб.

Допитана в судовому засіданні, як свідок, позивач ОСОБА_1 пояснила, що після смерті матері - ОСОБА_2 успадкувала земельну ділянку площею 1,76 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Устянської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, яка перебувала в оренді ТОВ «Енселко Агро» до 31 липня 2017 року.

Стверджує, що її мати 01вересня 2015 року додаткову угоду з ТОВ «Енселко Агро» про оренду земельної ділянки до 01 квітня 2030 року не укладала, оскільки у документі підпис іншої особи.

Окрім того, мати ставила підпис, зазначаючи частину свого прізвища « ОСОБА_5 », як і зазначено у договорі оренди, але ні за яких обставин вона не могла поставити підпис, вказавши неправильно написану частину свого прізвища « ОСОБА_5 », як в додатковій угоді.

Не заперечує про отримання орендної плати за користування землею від ТОВ «Енселко Агро».

Мати обов`язково б розповіла членам сім`ї про те, що продовжила договір оренди. Через виниклу ситуацію порушуються її права, як власника, в частині користування та розпорядження вказаною земельною ділянкою.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що померла

ОСОБА_2 є його дружиною, яка у 2012 році передала в оренду ТОВ «Енселко Агро» земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Заперечує, що вона у 2015 році укладала з ТОВ «Енселко Агро» додаткову угоду про продовження оренди земельної ділянки до 2030 року, адже в угоді не її підпис. Дружина завжди ставила підпис, зазначаючи частину свого прізвища « ОСОБА_5 », натомість в угоді « ОСОБА_5 ». Окрім того, ОСОБА_2 , в силу свого характеру, обов`язково би розповіла про те, що погодилась продовжити договір оренди земельної ділянки та зазначене обговорювалось би в колі сім`ї.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори, інші правочини, юридичні факти

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті ). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає у згоді сторін взяти на себе певні обов`язки. У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як висновок, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договір оренди землі укладається в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції встановив та вказав, що ОСОБА_1 посилалась на те, що її матір ОСОБА_2 не підписувала додаткову угоду до договору оренди землі щодо спірної земельної ділянки, умови її не погоджувала. Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили, що додаткова угода підписана не матір`ю позивача, а іншою особою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Апеляційний суд надав оцінку та встановив, що згідно з висновком експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 22 листопада

2022 року № 2197/2198/22-26, підпис у додатковій угоді від 01 вересня 2015 року виконаний способом без попередньої підготовки та технічних засобів та ймовірно не ОСОБА_2 , а іншою особою (а. с. 167-170, том 1). Таким чином, висновок експерта містить лише припущення щодо непідписання додаткової угоди

ОСОБА_2 , а відповідно до приписів частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Колегія суддів погоджується із такими висновками апеляційного суду та зазначає, що у справі, що переглядається, висновок проведеної у справі судово-почеркознавчої експертизи від 22 листопада 2022 року № 2197/2198/22-26 не містить категоричного висновку про те, що підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Від орендодавця» додаткової угоди до договору оренди землі ймовірно виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Верховний Суд зазначає, що висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Крім того згідно з усталеною судовою практикою не може доводитися показаннями свідків виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК України, зокрема, у частині другій статті 937 ЦК України (форма договору зберігання), частині третій статті 949 ЦК України (обов`язок зберігача повернути річ), які до спірних правовідносин не застосовуються.

Таким чином колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що показання свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не є допустимими доказами в підтвердження обставин не підписання ОСОБА_2 додаткової угоди відповідно до вимог частини другої статті 78 ЦПК України.

З огляду на вищенаведене колегія суддів також відхиляє арґументи касаційної скарги про те, що експертним дослідженням підтверджена обставина непідписання ОСОБА_2 додаткової угоди до договору оренди землі про продовження строків оренди, а свідки додатково підтвердили таку обставину.

Колегія суддів також погоджується із висновками апеляційного суду, який обґрунтовано взяв до уваги ту обставину, що ОСОБА_2 з 2017 року отримувала орендну плату, що не заперечувалось також позивачем, а вимог щодо повернення земельної ділянки не пред`являла, що вказує на виконуваність договору.

Наведене також узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного суду, яка у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункти 75, 76) сформулювала висновок, згідно з яким не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Оскільки договір оренди сторони частково виконали (орендодавець передав земельну ділянку у користування орендареві й отримував за неї орендну плату), то його не можна вважати неукладеним.

З огляду на викладене колегія суддів також відхиляє арґумент касаційної скарги про те, що висновки апеляційного суду про наявність у поведінці позивача ознак недобросовісності помилкові, які вона обґрунтовувала тим, що договір оренди закінчився після 2017 року, а тому, лише прийнявши спадщину, вона почала витребовувати земельну ділянку та арґумент про те, що ОСОБА_2 , отримуючи кошти, могла бути обізнаною лише в тому, що отримує кошти на підставі договору оренди, який був укладений 01 серпня 2008 року.

Верховний Суд також відхиляє довід касаційної скарги про те, що апеляційний суд не надав належної уваги тій обставині, що реєстрація додаткової угоди від 01 вересня 2015 року відбулась ще до її укладення - 01 квітня 2015 року адже з матеріалів справи відомо, що 01 квітня 2015 року на підставі договору оренди землі від 01 серпня

2012 року відбулася державна реєстрація права оренди земельної ділянки, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а. с. 57, том 1).

Аргументуючи підстави касаційного оскарження, передбачені у пункті 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо оцінки доказів у відповідності до частини першої статті 80 ЦПК України в їх сукупності, а не окремо один від одного.

Зазначені доводи заявника відхиляються касаційним судом з огляду на те, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена за результатами оцінки у сукупності всіх доказів та обставин справи. Водночас, як свідчить характер доводів заявника, останні фактично зводяться до незгоди із наданою судом оцінкою обставин справи та вказують на переоцінку доказів у справі, що суперечить положенням статті 400 ЦПК України.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції немає.

Щодо клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Підлісного О. В. про розгляд справи з викликом сторін

Представник ОСОБА_1 адвокат Підлісний О. В. у поданій касаційній скарзі заявив клопотання про розгляд справи за участі представника відповідача.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга).

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Абзац другий частини першої даної статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлювався з приводу відсутності публічних слухань у судах касаційної інстанції. Вочевидь, «публічний характер провадження у судових органах, згаданих у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, захищає учасників справи від здійснення правосуддя таємно, поза контролем громадськості та є також одним із засобів збереження довіри до судів вищих і нижчих ланок. Публічність через прозорість, яку вона надає правосуддю, сприяє досягненню мети пункту 1 статті 6, а саме справедливому судовому розгляду, гарантія якого є одним із основних принципів будь-якого демократичного суспільства у сенсі Конвенції» (рішення

від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, § 25).

Проте публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку, зокрема і в суді касаційної інстанції. Так, у вказаній справі зазначена гарантія була забезпечена у судах першої й апеляційної інстанцій. Зокрема тому ЄСПЛ не визнав порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції відсутність публічного розгляду у Федеральному суді Німеччини, який, як і Верховний Суд в Україні, вирішував винятково питання права (рішення у справі «Axen v. Germany», § 28).

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник не представив переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання.

Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Верховний Суд створив учасникам процесу у цій справі належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, в яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

З огляду на вказане касаційна скарга розглядається без повідомлення та виклику учасників справи.

Отже, оскільки ЦПК України передбачає можливість розгляду справи у письмовому провадженні без виклику учасників справи, аргументи про розгляд справи за участю сторін у справі є непереконливими, тому відсутня необхідність у виклику осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, у зв`язку із чим у задоволенні клопотань слід відмовити.

Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Підлісного Олега Васильовича про розгляд справи за участі сторін.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров