Житомирський апеляційний суд
Справа №279/3629/25 Головуючий у 1-й інст. Недашківська Л. А.
Категорія 36 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Григорусь Н.Й., Талько О.Б.

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №279/3629/25 за позовом Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства №1 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Недашківської Л.А.

в с т а н о в и в :

У червні 2025 року Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №1 звернулось до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача на свою користь борг за отримані послуги з управління багатоквартирним будинком в сумі 30 349,94 гривень та понесені судові витрати.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що ОСОБА_1 є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Управління вказаним будинком здійснюється управителем на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, укладеного відповідно до Законів України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та «Про житлово-комунальні послуги». Вказаний будинок знаходиться на обслуговуванні КВЖРЕП №1 та відповідно до договору №12/уп. жф від 01.07.2019 року відповідач користується послугами позивача, однак оплату за отримані послуги вчасно не проводила, тому станом на 10.06.2025 року утворилась заборгованість, яка за період з 01.08.2017 року по 01.06.2025 року становить 30 349,94 грн.

На підставі викладеного, просило свої позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 липня 2025 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 1 борг за отримані послуги з управління багатоквартирним будинком в розмірі 30 349,08 гривень та судові витрати в сумі 3 028,00 гривень.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неврахування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 липня 2025 року по справі №279/3629/25 та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що набувши право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , вона звернулася до керівництва КВЖРЕП №1 із письмовою заявою від 05.01.2018 про складання конкретизованого, узгодженого та обґрунтованого договору і його підписання. Однак, нехтуючи вимогами ст. 20,21,29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», керівництво КВЖРЕП №1 і до цього часу не надало жодної відповіді на її звернення та не виявило бажання вступити у правові відносини з надання послуг з нею.

Звертає увагу, що саме вона виступила з ініціативою та офіційно звернулася до КВЖРЕП №1 щодо укладання договору з житлово-комунальних послуг. КВЖРЕП №1 проігнорувало її звернення та продовжує нараховувати розмір оплати за надання неіснуючих для даної квартири послуг (за прибирання під`їзду, вологе, сухе, декілька разів на місяць тощо). Квартира перебудування з нежитлового приміщення (колишнього магазину на першому поверсі будинку), на житлову квартиру АДРЕСА_2 , яка не має під`їзду та побудована з окремим входом-виходом.

Вказує, що хоча вона і є власником квартири АДРЕСА_3 , але вона не проживає і ніколи не проживала в ній. Її постійним місцем проживання є місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 . Дана квартира належить її чоловіку ОСОБА_2 . В ній вони проживають разом та на постійній основі, що підтвердили і сусіди.

Вважає, що факт її постійного проживання за вказаною адресою виключає використання послуг, які ніби для неї по АДРЕСА_1 надає КВЖРЕП №1.

Додає, що 21 січня 2020 року Коростенським міськрайонним судом Житомирської області було видано судовий наказ №279/6347/19 за заявою КВЖРЕП №1, про стягнення з його родича ОСОБА_3 , що фактично прописаний по АДРЕСА_1 , на користь стягувача заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг в сумі 6 202,62 грн та 192,10 грн судового збору.

03.12.2020 ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області №279/6347/19, судовий наказ №279/6347/19 від 21.01.2020 було скасовано.

Повторно 02.12.2024 Коростенським міськрайонним судом Житомирської області видано судовий наказ №279/5371/24 за заявою КВЖРЕП №1 про стягнення з ОСОБА_3 на користь стягувача заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг в сумі 25 777,68 грн та 302,80 грн судового збору.

Вказує, що 15 січня 2025 ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області №279/5371/24, судовий наказ №279/5371/24 від 02.12.2024 було скасовано.

Звертає увагу, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана нею для онуки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На обґрунтування апеляційної скарги також надала докази, а саме: договір дарування серії НМА №783829 від 21.02.2027 року, яким підтверджується, на її думку, право власності ОСОБА_1 на квартиру; план технічного паспорту на вказану квартиру, який підтверджує окремий вхід-вихід з квартири одразу на вулицю, без загального під`їзду, щоб межував з квартирами інших мешканців; рішення виконавчого комітету Коростенської міської ради з тарифами на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за вказаною адресою, який було введено з 01.04.2017, в якому зазначено, за які саме послуги КВЖРЕП №1 нараховує оплату; заява від власника квартири ОСОБА_1 до КВЖРЕП №1 про намір укладання обґрунтованого договору з надання житлово-комунальних послуг та ін.

Враховуючи вищезазначене, просила апеляційну скаргу задовольнити.

Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №1 своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалось.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, будучи власником квартири, доказів належного виконання своїх зобов`язань по Договору до 01.07.2019 року не надала, заборгованість станом на 10.06.2025 року становить 30 349,08 грн, яку відповідач не оспорила та не спростувала, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Такий висновок суду є вірним, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказане рішення суду відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира знаходиться в багатоквартирному будинку.

Тому судом першої інстанції вірно визначено, що спірні правовідносини регулюються відповідними положеннями Цивільного кодексу України, Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Так, відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна; співвласник багатоквартирного будинку (далі - співвласник) - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно з пунктом 10 частини 1, частиною 2 статті 7 співвласники зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. Кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.

Статтею 12 Закону визначено, що витрати на управління багатоквартирним будинком включають: витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку; витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку; витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитним договором, укладеним за програмами Фонду енергоефективності; витрати на сплату винагороди управителю в разі його залучення; інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом.

Витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат.

Невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком.

Відповідно до статті 11 Закону управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором.

Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за рішенням зборів співвласників (загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) і згодою управителя та зазначається у договорі з управителем.

З матеріалів справи слідує, що відповідно до договору № 12/уп.жф від 01.07.2019 року про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, який укладено між КВЖРЕП №1 в особі ОСОБА_5 та співвласників будинку в особі ОСОБА_6 , позивач має статус управителя будинком по АДРЕСА_5 .

Відповідно до п.6 вказаного договору кожен співвласник зобов`язаний оплачувати управителеві надані послуги з управління в порядку, за ціною та у строки, встановлені цим договором. Також договором визначено строки проведення оплати за отримані послуги, тарифи. Договором обумовлено його строк дії, умови продовження дії договору та порядок розірвання договору, відповідальність сторін.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до вимог договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що позивач не направляв відповідачу проект договору про надання житлово-комунальних послуг, а з пропозицією укласти договір до позивача неодноразово зверталася саме вона, тому відсутні підстави для стягнення заборгованості за надані послуги, є безпідставними. Так, відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком строком на один рік від імені співвласників підписує уповноважена особа виконавчого органу відповідної місцевої ради, а відповідно до договору № 12/уп. жф від 01.07.2019 року про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, який укладено між КВЖРЕП №1 в особі Городничого П.О. та співвласників будинку в особі ОСОБА_6 , позивач має статус управителя будинком по АДРЕСА_5 .

У постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 викладено позицію, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7, ч. 3 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» органами місцевого самоврядування визначаються виконавець житлово-комунальних послуг та тарифи на них.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Не укладення споживачем послуг відповідного договору на їх отримання суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, статей 627, 630 ЦК України та вищевказаним вимогам Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а тому відсутність письмово оформленого договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не позбавляє відповідача, як споживача, обов`язку оплачувати надані їй послуги.

Відповідачем не надано жодного доказу на спростування наданих позивачем доказів щодо надання послуг з утримання будинку та прибудинкових споруд і територій, так і не надано доказів належного виконання своїх зобов`язань по Договору до 01.07.2019 року. При цьому позивач, як власник квартири, зобов`язана брати участь у витратах на утримання належного на праві власності майна незалежно від фактичного проживання у ньому.

З особового рахунку № НОМЕР_1 та довідки від 10.06.2025 року №525 слідує, що заборгованість за спожиті послуги з управління будинком по квартирі АДРЕСА_3 за період з 01.08.2017 року по 01.06.2025 року, станом на 10.06.2025 року становить 30 349,08 грн., яку відповідач не оспорила та не спростувала, у зв`язку з чим місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає до застосування як до виконавця договірних відносин, так і не договірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що квартира АДРЕСА_3 перебудована з нежитлового приміщення (колишнього магазину на першому поверсі будинку), на житлову квартиру, яка не має під`їзду та побудована з окремим входом-виходом, що свідчить про неотримання позивачем будь-яких послуг від позивача, оскільки будь-яких належних доказів на підтвердження вказаної обставини до суду надано не було. Долучені до апеляційної скарги договір дарування від 25.02.2009 року та технічний паспорт №6469 кн.92, стосуються квартири АДРЕСА_6 та підтверджє право власності ОСОБА_7 на вказану квартиру (а.с.49, 51).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства №1 є обґрунтованими та доведеними належними і допустимими доказами, тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 липня 2025 року без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 липня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2026 року.

Головуючий Судді