УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року

м. Київ

справа № 2-125/11

провадження № 61-16017ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 липня 2024 року у складі судді Григоренко І. В.та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій просив:

скасувати арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: НОМЕР_1, виданий 23 липня 2015 року, видавник: Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (номер запису про обтяження 10536977 (спеціальний розділ), зареєстрований 24 липня 2015 року).

Заява мотвована тим, що 31 грудня 2015 року виконавче провадження № НОМЕР_1 про стягнення з нього, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «ТЕРРА БАНК» заборгованості за кредитним договором в розмірі 12 757 044,17 грн, витрат з оплати судового збору в розмірі 1 700,00 грн та витрат з оплати інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн. закінчено у зв`язку із винесенням постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

Вказував, що оскільки 15 травня 2019 року стягувач ПАТ «ТЕРРА БАНК» ліквідований, а у справі № 2-125/11 не замінено стягувача як сторону виконавчого провадження, то після ліквідації стягувача зобов`язання боржника у справі № 2-195/11 припинилися.

Вважає, що порушуються його права, оскільки він не може розпоряджатися належним йому майном через наявність арешту на це майно, за відсутності підстав для арешту у зв`язку з ліквідацією кредитора (стягувача), що передбачає припинення забезпечення такого зобов`язання.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 08 липня 2024 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: НОМЕР_1, виданий 23 липня 2015 року, видавник: відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (номер запису про обтяження 10536977 (спеціальний розділ), зареєстрований 24 липня 2015 року).

Задовольняючи скаргу шляхом скасування арешту з майна боржника ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що виконавче провадження закінчено у зв`язку із винесенням постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, 15 травня 2019 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №4044222 про державну реєстрацію припинення ПАТ «ТЕРРА БАНК» як юридичної особи, ПАТ «ТЕРРА БАНК» ліквідовано без правонаступників, а тому враховуючи наведенета з огляду на приписи статті 609 ЦК України, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог скарги.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року апеляційну скаргу Міністерства юстиції України в інтересах Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - задоволено частково. Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 липня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 .

Визнано бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні неправомірною.

Зобов`язано уповноважених осіб Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Українизняти арешт з усього майна, що належить ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: НОМЕР_1, виданий 23 липня 2015 року, видавник: Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (номер запису про обтяження 10536977 (спеціальний розділ), зареєстрований 24 липня 2015 року).

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апляційний суд зазначив, що задовольняючи скаргу суд не звернув увагу на приписи частини другої статті 451 ЦПК України про те, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

У грудні 2025 року представник Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року. У касаційній скарзі представник заявника просить поновити строк на касаційне оскарження. Клопотання мотивовано тим, що постанову суду апеляційної інстанції отримано ним 20 листопада 2025 року, однак доказів дати отримання копії оскаржуваної постанови до касаційної скарги не додав.

Ухвалою Верховного Суду від 24 грудня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

У визначений судом строк заявник подав матеріали на усунення недоліків, зокрема картку руху документу, відповідно до якої копію повного тексту постанови апеляційного суду отримано ним через підсистему «Електронний суд» 20 листопада 2025 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Ураховуючи наведені заявником обставини, та надані на їх підтвердження докази, Верховний Суд вважає, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, а тому його слід поновити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли неправильного висновку про наявність підстав для зняття арешту, оскільки виконавче провадження не було закінчене, а отже були відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника відповідно до приписів Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом частини першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження) вирішує колегія у складі трьох суддів після одержання касаційної скарги, оформленої відповідно до вимог статті 392 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Ухвала суду за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування та тлумачення з огляду на таке.

Статтею 129-1 Конституції України гарантовано, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження»

№ 606-XIV, у редакції, яка діяла на час накладення арешту на майно боржника, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження»

№ 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Схожі за змістом приписи містяться у статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11 зауважувала, що виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.

Отже, правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Положеннями частин першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV передбачено два випадки, коли державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме: у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій); у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що законодавець у Законі України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону № 1404-VIII).

Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу, за загальним правилом, не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII).

Разом з тим арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 59 Закону № 1404-VIII).

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що спірний арешт було накладено постановою державного виконавця від 23 липня 2015 року у межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа

№ 2-125/11, виданого 28 квітня 2012 року Печерським районним судом

міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ТЕРРА БАНК» боргу в сумі 12 757 044,17 грн.

31 грудня 2015 року виконавче провадження № НОМЕР_1 закінчено у зв`язку із поверненням виконавчого документу стягувачу.

15 травня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис №4044222 про державну реєстрацію припинення ПАТ «ТЕРРА БАНК» як юридичної особи.

08 лютого 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернулася із заявою про припинення чинності арешту до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області ЦМУ МЮ (м. Київ).

Листом від 16 лютого 2024 року Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повідомив, що вищевказана заява від 08 лютого 2024 року направлена за належністю для розгляду до Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області ЦМУ МЮ (м. Київ).

Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області ЦМУ МЮ (м. Київ) листом повідомив, що згідно інформації АСВП, ВП НОМЕР_1 перебувало на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, тому рекомендовано звернутися до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

06 березня 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 повторно звернулася із заявою про припинення чинності арешту до відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої, служби Міністерства юстиції України.

Листом від 02 квітня 2024 року, який було отримано представником заявника 12 квітня 2024 року Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повідомив, що на виконанні відділу перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Печерського районного суду міста Києва № 2-125/11 від 28 квітня 2012 року про стягнення із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «ТЕРРА БАНК» заборгованість за кредитним договором в розмірі 12 757 044,17 грн, витрат з оплати судового збору в розмірі 1 700,00 грн та витрат з оплати інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн 31 грудня 2015 року державним виконавцем відділу керуючись вимогами пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент винесення постанови) винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Надати більш розширену інформацію щодо виконавчого провадження № НОМЕР_1 не виявляється можливим, у зв`язку із його знищенням за закінченням строків зберігання. Також повідомили, що відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника.

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 вказував на те, що наявність протягом тривалого часу (9 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності відкритого виконавчого провадження та майнових інтересів з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Частиною четвертою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII передбачено, що у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

Повернення виконавчого документа стягувачу не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання, проте лише протягом строків пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Водночас, згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження»№ 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII дає підстави для висновку, що правила цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Наведеним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

За частиною першою, другою, пунктом 1 частини четвертої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Отже, законодавством України встановленні чіткі строки, протягом яких виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання і стати підставою для відкриття виконавчого провадження та проведення виконавчих дій, спрямованих на виконання судового рішення в примусовому порядку.

У справі, що переглядається в касаційному порядку, встановлено, що постановою державного виконавця від 31 грудня 2015 року виконавчий лист було повернуто на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV. Повторно виконавчий лист № 2-125/11, виданий 28 квітня 2012 року Печерським районним судом міста Києва до виконання стягувач міг пред`явити у строк до 31 грудня 2018 року, проте докази повторного пред`явлення його до виконання в матеріалах справи відсутні. Виконавчі провадження на підставі вказаного виконавчого листа не відкривались, майнові претензії до заявника у подальшому не заявлялись.

Стягувачам, які пропустили строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (стаття 371 ЦПК України, 2004 року та стаття 433 ЦПК України у чинній редакції).

Відповідно до статті 24 Закону України «Про виконавче провадження»

№ 606-XIV державний виконавець відмовляє у прийнятті до провадження виконавчого документа, строк пред`явлення для примусового виконання якого закінчився, про що виносить відповідну постанову. Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред`явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк, якщо інше не передбачено законом. Для інших виконавчих документів пропущений строк поновленню не підлягає.

Подібні положення містить частина четверта статті 4, частина шоста статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII.

З урахуванням наведеного, строк пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-125/11, виданого 28 квітня 2012 року Печерським районним судом міста Києва, станом на момент подання скарги сплив та не поновлювався судом.

Верховний Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (зокрема приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

У постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 , від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц, від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц, від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09, від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц, від 07 серпня 2024 року в справі № 14-7238/2009 сформульовано правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

З огляду на те, що виконавчий лист № 2-125/11, виданий 28 квітня 2012 року Печерським районним судом міста Києва повторно до примусового виконання не пред`являвся і строки його пред`явлення до виконання закінчилися, а стягувача ПАТ «Терра Банк» припинено як юридичну особу 15 травня 2019 року без залучення правонаступника, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що збереження арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника ОСОБА_1 .

Зазначені висновки узгоджуються з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 серпня 2025 року у справі № 751/9335/24.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, надавши обґрунтовану правову оцінку правовим підставам для зберігання чинності оспорюваного арешту, дійшов мотивованого висновку про наявність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами норм права при розгляді скарги Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтею 390, пунктом 1 частини другої статті 394 та частини четвертої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Клопотання Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України строк на касаційне оскарження ухвали Печерського районного суду міста Києва від 08 липня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков
Р. А. Лідовець
Д. Д. Луспеник