Справа № 156/820/25 Головуючий у 1 інстанції: Бєлоусов А. Є.
Провадження № 22-ц/802/105/26 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк C. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «САНФОРД КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «САНФОРД КАПІТАЛ» на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 29 жовтня 2025 року в частині розподілу судових витрат,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» звернулось до суду із даним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 основний борг за кредитним договором у розмірі 40665,86 грн, заборгованість за відсотками у розмірі 3583,44 грн, а всього 44249,30 грн.

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 29 жовтня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» на підставі кредитного договору № Р.24.22184.004185437 від 07.08.2018 заборгованість за основним боргом (тілом кредиту) в розмірі 40665,86 грн, заборгованість за процентами в розмірі 3583,44 грн, а всього 44249,30 грн, а також понесені стороною позивача витрати щодо сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4500 грн .

Стягнуто з ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» на користь ОСОБА_1 понесені стороною відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7500 грн 00 коп.

Не погодившись із даним рішенням суду в частині розподілу судових витрат, ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ТОВ "САНФОРД КАПІТАЛ" на користь ОСОБА_1 понесені стороною відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7500 грн скасувати. Вирішити питання про розподіл судових витрат, зокрема, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Санфорд Капітал» понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції в сумі 8 400 грн.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги представник позивача вказує, що судом було порушено норми процесуального права, неповно встановлено обставини, що мають значення для справи. Вказує, що в ході розгляду справи позивач реалізував своє процесуальне право, передбачене пунктом 2 частини другої статті 49 ЦПК України, та зменшив розмір позовних вимог, привівши їх у відповідність до фактичного розміру непогашеної заборгованості. У межах уточнених вимог суд першої інстанції задовольнив позов у повному обсязі. Разом з тим, під час розгляду справи відповідач також скористався своїм процесуальним правом та подав до суду зустрічну позовну заяву, яку згодом залишив без розгляду.

Отже, вважає, що жодна з вимог зустрічного позову не була фактично або юридично задоволена судом ні до початку, ні під час розгляду справи. Проте, незважаючи на це, суд першої інстанції помилково ухвалив стягнути з позивача на користь відповідача частину заявлених ним судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7500 грн. Вважає такий висновок суду безпідставним, таким, що суперечить нормам процесуального права, а саме положенням статті 141 ЦПК України, і порушує принцип пропорційності розподілу судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що вважає апеляційну скаргу безпідставною, а рішення суду в оскаржуваній його частині у даній справі законним та таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Посилається на те, що дії позивача щодо зменшення суми заборгованості неможливо характеризувати як самостійне коригування розміру заборгованості без будь-якого зв`язку із зустрічним позовом та вибраним способом захисту сторони відповідача. Дії щодо зменшення суми боргу та подання заяви позивачем 22.08.2025 року напряму залежали від подачі зустрічного позову, про що свідчить погодження позивача з тим, що сума сплаченої комісії у загальному розмірі 47451,31 грн підлягає відрахуванню із загальної суми заборгованості за тілом кредиту, після чого позивач подав заяву про зменшення позовних вимог та уточнив розмір заборгованості за основним боргом у сумі 40665,86 грн. Таким чином, районний суд правомірно стягнув з позивача 7500 грн у користь відповідача за надання професійної правничої допомоги.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення оскаржене позивачем лише в частині стягнення з нього витрат на правничу допомогу в користь відповідача, а тому відповідно до норм ст.367 ЦПК України в іншій частині апеляційним судом рішення не переглядається та на предмет законності та обґрунтованості не перевіряється.

Відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, оскільки справа є малозначною (ціна позову 7500 грн).

Дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи частково вимоги відповідача ОСОБА_1 у частині відшкодування витрат на правову допомогу, понесених ним під час розгляду справи, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спір між сторонами виник унаслідок неправильних дій обох сторін, а саме з моменту коли сторона позивача заявила попередньо вимоги до відповідача, не взявши до уваги неправомірності нарахування за договором кредиту комісії за послуги, котрі за законом надаються безоплатно, а відповідач не виконував належним чином умови попередньо підписаного ним договору щодо сплати заборгованості за кредитом, внаслідок чого було подано зустрічний позов, який залишено без розгляду через зменшення позивачем розміру вимог, тому суд з урахуванням ч. 9 ст. 141 ЦПК України поклав на сторону відповідача обов`язок частково відшкодувати понесені стороною позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 4500 грн та на сторону позивача - обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правничу допомогу в розмірі 7500 грн.

Апеляційний суд у повній мірі погоджується із такими висновками суду, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із статтями 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини 1, 2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 серпня 2018 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Р.24.22184.004185437.

У зв`язку з неналежним виконанням умов даного кредитного договору у ОСОБА_1 утворилась заборгованість.

16 листопада 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «СОНАТІ» був укладений договір факторингу №16/11-23 та 29 грудня 2023 року між ТОВ «ФК «СОНАТІ» і ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» укладено договір факторингу №29/12-23.

Таким чином, відповідно до умов договору факторингу позивач набув право вимоги і є поточним кредитором щодо заборгованості боржника за первинним договором.

Відповідно до Додатку №2 до вказаного договору факторингу та довідки-розрахунку заборгованості ОСОБА_1 станом на 16 листопада 2023 року позивач рахував наявну заборгованість відповідача в сумі 93843,38 грн, яку і просив стягнути в судовому порядку.

14 серпня 2025 року представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов до ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» та АТ «Ідея Банк» про зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором від 07 серпня 2018 року за № Р.24.22184.004185437, зарахувавши суми сплаченої комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 47451,31 грн у рахунок погашення основної суми заборгованості, фактично визнавши борг у решті суми .

Ухвалою суду від 22 серпня 2025 року прийнято до провадження зустрічний позов ОСОБА_1 .

Також 22 серпня 2025 року позивач подав заяву про зменшення раніше заявлених позовних вимог та просив вважати правильним вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1 основного боргу за кредитним договором у розмірі 40 665,86 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 3583,44 грн, а всього 44249,30 грн, визнавши слушними доводи відповідача у зустрічному позові.

21 жовтня 2025 року представником відповідача Явтушенко І. В. до суду подано заяву про залишення без розгляду зустрічного позову ОСОБА_1 , яку ухвалою суду задоволено.

З матеріалів справи також убачається, що на підтвердження витрат на правничу допомогу відповідачем ОСОБА_1 до суду першої інстанції долучено договір про надання професійної правничої допомоги адвокатом Явтушенко І. В. від 11 серпня 2025 року та копію ордеру на надання правничої допомоги серії АС №1151582 від 13 серпня 2025 року; копію розрахунку витрат на професійну правничу допомогу від 29 серпня 2025 року; копії квитанцій до прибуткових касових ордерів від 01 жовтня 2025 року № 21/2025 на суму 5000 грн, від 15 жовтня 2025 року № 22/2025 на суму 5000 грн, від 21 жовтня 2025 року № 23/2025 на суму 5000 грн.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин.

У постанові від 12 травня 2020 року по справі № 904/4507/18, обґрунтовуючи правові підстави стягнення витрат на професійну правову допомогу, Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Як убачається з матеріалів справи, обидві сторони спору користувались послугами адвокатів, отримали від них певний обсяг правничої допомоги, а саме адвокати здійснили попереднє вивчення документів (матеріалів справи), підготовку заяв з процесуальних питань /позовної заяви, зустрічного позову, заяви про зменшення раніше заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, математичних розрахунків заборгованості за кредитним договором.

Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 4 ЦПК України, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно із п. 3 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо.

Відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Для вирішення питання про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи, та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 202/2600/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 758/12381/18-ц, від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18.

Представник відповідача вказувала, що неправомірні дії позивача полягали у поданні до суду частково завідомо безпідставного позову. Як указано у відзиві на апеляційну скаргу, всі вищезазначені дії позивача щодо зменшення суми заборгованості неможливо характеризувати як самостійне коригування розміру заборгованості без будь-якого зв`язку із зустрічним позовом ОСОБА_1 , а також вибраним способом захисту сторони відповідача.

Тобто, суд правильно встановив, що дії щодо зменшення суми боргу та подання заяви позивачем 22 серпня 2025 року напряму залежали від подачі зустрічного позову, про що свідчить позиція позивача, висловлена у заяві про зменшення позовних вимог, про те, що після ознайомлення із зустрічною позовною заявою, позивач погоджується з відповідачем, що сума сплаченої комісії у загальному розмірі 47451,31 грн підлягає відрахуванню із загальної суми заборгованості за тілом кредиту. Після чого позивач подав заяву про зменшення позовних вимог та уточнив розмір заборгованості за основним боргом 40665,86 грн (88117,17 грн 47451,31 грн).

Разом з тим, у ч.3 ст.142 ЦПК України також зазначено, що якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову (що фактично відбулось після пред`явлення зустрічного позову та зменшенням позовних вимог), суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача (в даному випадку за зустрічним позовом).

Із системного тлумачення положень п. 3 ч. 3 ст. 141 ЦПК України слід зробити висновок, що необґрунтовані дії позивача щодо безпідставного завищення розміру позовних вимог як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини 9 статті 141 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Отже, вирішуючи вимоги відповідача ОСОБА_1 про часткову компенсацію здійснених ним витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції правильно виходив з того, що наявні підстави для визнання дій позивача частково необґрунтованими, оскільки звернення позивача до суду та пред`явлення завідомо частково необґрунтованого позову свідчить про зловживання ним своїми процесуальними правами, тому такі дії можуть тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.

З огляду на обставини справи, доводи заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для покладення на позивача частково витрат відповідача на професійну правничу допомогу на підставі частини дев`ятої статті 141 ЦПК України.

Оскільки в іншій частині судове рішення не було оскаржене сторонами, то відповідно до норм ст.374 ЦПК України апеляційним судом не переглядається та на предмет законності і обґрунтованості не перевіряється.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судове рішення в оскаржуваній частині ухвалене без додержанням норм матеріального і процесуального права , а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а рішення в оскаржуваній частині слід залишити без змін, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України.

Як передбачено частинами 4, 5 статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою ухвалення постанови у цій справі є 19 січня 2026 року дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «САНФОРД КАПІТАЛ» залишити без задоволення.

Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 29 жовтня 2025 року в даній справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді