Справа № 128/335/25
Провадження № 22-ц/801/102/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шевчук Л. П.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2026 рокуСправа № 128/335/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Берегового О. Ю.,

учасники справи:

позивач (особа, яка подала апеляційну скаргу) Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Шевчук Л. П. в м. Вінниці, дата складення повного судового рішення відповідає даті його ухвалення, -

встановив:

30.01.2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та просило стягнути з відповідача на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за електронним кредитним договором № 08.06.2024-100002558 від 08.06.2024 у розмірі 8 295 грн, з яких 3 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 3 255 грн заборгованість за процентами за користування кредитом, 540 грн заборгованість за комісією, 1 500 грн неустойка, а також судові витрати.

Позов мотивовано тим, що відповідачу було надано кредит у сумі 3 000 грн строком на 124 дні з дати його надання (дата повернення (виплати) кредиту 09.10.2024 року), зі сплатою процентів за користування кредитом. Позивач свої зобов`язання виконав та надав грошові кошти відповідачу, однак той, в порушення умов договору належним чином свої зобов`язання не виконав: лише 08.07.2024 року сплатив 1 665 грн, тому за ним рахується заборгованість, що змушує позивача звертатися до суду.

Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 27 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що позивачем не було надано первинні бухгалтерські документи на підтвердження заборговансоті, як от виписка про рух коштів за кредитним договором, бухгалтерські документи, а тому суд позбавлений можливості перевірити наявність підстав для стягнення заборгованості з відповідача за Кредитним договором. Не підтверджує факт перерахунку коштів відповідачу надана позивачем квитанція, оскільки немає доказів того, що картка, на яку були спрямовані кошти, належить відповідачу. Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом на підтвердження отримання кредиту, користування ним, сплату тіла кредиту, відсотків, комісії та не є належним доказом заборгованості, адже створений самим позивачем, а відтак вказана в ньому інформація, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Також неможливо встановити чи вірно та куди саме врахована здійснена 08.07.2024 року відповідачем оплата в розмірі 1665 грн .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням (окрім відмови у стягнення неустойки), ТОВ «Споживчий центр»14.11.2025 року через систему «Електронний суд» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення 3 000 грн заборговансоті за тілом кредиту, 3 255 грн заборгованості за процентами, 540 грн заборгованості за комісією та здійснити перерозподіл судових витрат.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд невірно оцінив докази у справі: позивач надав примірник договору кредиту, який був укладений в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, який був надісланий на номер, вказаний позичальником як фінансовий, в договір було досягнуто усіх істотних умов, ідентифікація позичальника (відповідача у справі) була проведена за допомогою системи BankID, позичальник сам вказав номер платіжної картки, на яку слід було перерахувати кошти, однак в платіжній інструкції вказано лише маску картки у форматі перші шість знаки і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу, тому надана позивачем квитанції про перерахунок коштів є належним доказом на підтвердження виконання позивачем своїх обов`язків за кредитним договором. Позивач не може надавати бухгалтерські документи чи виписки про рух котів по рахунку, так як він не є держателем такої інформації, адже не є банківською установою. Сплата комісії передбачена умовами договору та її сплата і включення до загальної вартості кредиту передбачена і пункті 4 частини 1 статті 1, частині 2 статті 8 ЗУ «Про споживче кредитування». Відповідач не оспорив жодного доказу позивача, а тому суд першої інстанції не мав підстав відмовляти в позові.

У встановлений апеляційним судом строк відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вказаним вимогам.

По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

-08.06.2024 між позивачем ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений публічний електронний Кредитний договір № 08.06.2024-100002558, що підтверджується пропозицією про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферта) (а.с.14-15), заявкою кредитного договору №08.06.2024-100002558 (кредитної лінії): відповіддю позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 08.06.2024-100002558 (кредитної лінії) (а. с. 15 17);

- договір був підписаний ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором Е616 (а. с. 14-17).

За умовами договору, відповідачу було надано кредит у сумі 3 000 грн. строком на 124 дні з дати його надання (дата повернення (виплати) кредиту 09.10.2024 року), період користування кредитом кожні наступні 31 днів з дня надання кредиту (надалі «черговий період»), продовження (лонгація, пролонгація) строку кредитування/ строку договору не передбачена; процентна ставка «Стандарт» фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1,5% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом перших 2 чергових періодів, процентна ставка «Економ» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт»; реквізити належного Позичальнику електронного платіжного засобу для надання коштів Позичальнику: НОМЕР_1 ; комісія, пов`язана з наданням Кредиту, економічна сутність плата за надання кредиту 270 грн., комісія за надання нараховується Кредитором та обліковується в день видачі кредиту, сплачується згідно Графіку платежів; комісія за обслуговування кредитної заборгованості 270 грн. у кожному з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом, комісія за обслуговування нараховується Кредитором та обліковується в перший день кожного з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом.

-на підтвердження укладення договору позивачем надано Заявку Кредитного договору від 08.06.2024 №08.06.2024-100002558, в якій зазначено, що договір був підписаний відповідачем з використанням одноразового ідентифікатора №Е616, 08.06.2024 року, о 22:40 год., підтвердження укладення кредитного договору №08.06.2024-100002558 від 08.06.2024, пропозицію про укладення кредитного договору (оферта) (а. с. 15 на звороті а. с. 16), в якій викладені аналогічні умови кредитування;

-відповідно до квитанції платіжної системи LIQPAY від 08.06.2024 року, ID платежу , на картку НОМЕР_2 **86, були виплачені кошти в розмірі 3 000 грн (а. с. 12);

-згідно наданої позивачем довідки-розрахунку, за кредитним договором рахується станом на 09.10.2024 заборгованість у розмірі 8 295 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту становить 3000,00 грн., відсотки за користування кредитними коштами 3255,00 грн (проценти нараховані за період з 08.06.2024 року по 09.10.2024 року), комісії 540,00 грн, неустойки 1500,00 грн (а.с.11).

Між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

У ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору(ч. 1 ст. 638 ЦК України).

За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

За правилами частин 1, 2 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Як вбачається із матеріалів справи,08.06.2024 року 0 22 год 40 хв. позичальник ОСОБА_1 акцептував пропозицію (оферту) ТОВ «Споживчий центр», підписавши договір одноразовим цифровим ідентифікатором, тобто погодив умови кредитування та уклав кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав 3 000 грн, строк кредитування 124 дні, впродовж якого в період денна процентна ставка складає 1,47 % в день.

Факт перерахування відповідачу на картку НОМЕР_3 (яка була ним зазначена в заявці кредитного договору ) коштів в розмірі 3 000 грн підтверджується квитанцією платіжної системи LIQPAY від 08.06.2024 року, ID платежу (а. с. 12);

Відтак у суду першої інстанції не було підстав виснувати, що позивач не довів факт укладення договору та його виконання з боку кредитора.

Також невірним є висновок суду першої інстанції, що позивачем не доведено розмір заборгованості, оскільки ним надано розрахунок заборгованості, а не первинні бухгалтерські документи: виписку про рух коштів по рахунку, тощо.

Як уже зазначалося, кошти були перераховані на картку відповідача: НОМЕР_2 **86 табанк-емітент, який видав цю картку, є відмінним від позивача, тому позивач як фінансова установа не має доступу до виписки про рух коштів по рахунку та інформації про належність картки тій чи іншій особі.

Покликання суду першої інстанції на правові позиції Верховного Суду, де наголошувалося, що доказом розміру заборгованості за кредитним договором є виписка про рух коштів по рахунку, а не розрахунок заборгованості, - є невірним, оскільки наведені ним висновки Верховного Суду стосуються справ, де кредиторами виступали банки-емітенти, які мають і зобов`язані надати виписку про рух коштів по рахунку, а відтак ці правові позиції не є релевантними до даної справи, оскільки в справі яка розглядається грошові кошти були надані фінансовою установою шляхом перерахунку на банківську картку, емітентом якої є відмінна від кредитора банківська установа.

Апеляційний суд звертає увагу суду першої інстанції на те, що в даній справі, за умови, якби відповідач заперечує отримання коштів, чи суму заборгованості, то саме він мав би надати докази на спростування тверджень позивача, адже обов`язок доказування передбачає не лише обов`язок позивача довести свої вимоги, але й обов`язок відповідача спростувати такі вимоги (частина 1 статті 81 ЦПК України), а саме відповідач є (чи не є ) держателем картки, на яку були зараховані кошти.

Суд першої інстанції розглядав справу за відсутності відповідача та будь-яких заперечень з його боку, вважав, що відповідач належним чином повідомлений, провів заочний розгляд, який забезпечує відповідачеві можливість надати свої заперечення та докази на їх підтвердження, скористатись правом перегляду заочного рішення і така можливість у відповідача досі не втрачена.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, заборгованість розрахована позивачем відповідно до умов укладеного між сторонами договору, (а.с.11), тому у суду першої інстанції не було відстав ставити її під сумнів, а в разі якщо у суду виникли сумніви в її правильності і він не міг це перевірити, як зазначено в оскаржуваному судовому рішенні, суд не був позбавлений можливості перейти у загальне провадження та викликати сторону позивача для надання пояснень з приводу розрахунку.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження та заявлений позов, з урахуванням вимог, викладених в апеляційній скарзі (рішення в частині відмови у стягненні неустойки в розмірі 1 500 грн не оскаржується) підлягає до частково задоволення, а суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, за відсутності заперечень з боку відповідача та доказів на спростування позиції позивача, за встановлених фактичних обставин, не мав підстав виснувати про недоведеність позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги позивача ТОВ «Споживчий центр» обґрунтованими, а рішення суду першої інстанції є таким, що постановлене без повного з`ясування обставин справи, що призвело до невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини.

Тому заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27 жовтня 2025 року підлягає скасуванню з постановленням нового: про часткове задоволення позову.

Щодо судових витрат.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати розподіляються між сторонами пропорційно до задоволених позовних вимог (частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України).

Позивач сплатив при зверненні до суду 2 422,40 грн судового збору за подання позовної заяви (а. с. 20) та 3 633,60 грн. судового збору за подання апеляційної скарги (а. с. 66), а всього 6 056 грн, які, з огляду на задоволення позову, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Ціна позову становить 8 295 грн, до задоволення підлягає 6 795 грн (3 000 грн заборгованості за тілом кредиту, 3 255 грн заборгованості за процентами, 540 грн заборгованості за комісією), що становить 81,92 % від заявлених вимог, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача 4 961,07 грн понесених ним судових витрат (6 056 грн * 81,92%).

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» задовольнити.

Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 08.06.2024-100002558 від 08.06.2024 року у розмірі 6 795 (шість тисяч сімсот дев`яносто п`ять) гривень, з яких: 3 000 (три тисячі) грн заборгованість за тілом кредиту; 3 255 (три тисячі двісті п`ятдесят п`ять) гривень заборгованість за процентами, 540 (п`ятсот сорок) грн заборгованість за комісією.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» 4 961,07 (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят одну гривню 07 к.) гривень понесених ним судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Учасники справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр», 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 16 січня 2026 року.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. Ю. Береговий

О. В. Ковальчук