Справа №705/7451/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2026 року м. Умань

Суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області Годік Л.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№92) про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, та виплаті середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 подала до суду позов до Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№92) про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, та виплаті середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 04 січня 2021 року по 02 червня 2025 року вона знаходилась у трудових відносинах з ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№92)».

Під час її знаходження у трудових правових відносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку у розмірі 47057,44 грн., що підтверджується довідкою, яка видана їй боржником за № 9 від 11.08.2025 року,яку останній відмовився підписувати.

02 червня 2025 року вона була звільнена за ст.38 КЗпП (за власним бажанням), згідно наказу № 6 о/с-п-25 від 02.06.2025 року. Вказаним наказом, була також передбачена виплата грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 24 та 10 календарних днів. Як передбачено ч. 1 ст. 47 КЗпП України.

Вказує, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Однак, в день звільнення позивача 02.06.2025 р., відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України.

Згідно довідки відповідача № 9 від 10.08.2025 рокубуло нараховано до виплати: 41476,91 грн. - заробітна плата за січень-травень 2025 р.; 9864,55 грн. - компенсація за 34 дні невикористаної відпустки та зарплата за 1 робочий день червня місяця 2025 року. Виплачено 4 липня 2025 року 4100,00 грн. За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню в судовому порядку 47057,44 грн.

06.11.2025 року вона надіслала відповідачу заяву про повернення заборгованості заробітної плати, однак відповіді не отримала.

Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно довідки відповідача № 9 від 11.08.2025 р.середньомісячна заробітна плата за два календарні місяці роботи (березень-квітень 2025 року) склала 21759,00 грн.

За таких обставин, середньоденна заробітна плата позивача складає 21759 грн. : 43 р.д. = 506,02грн.

У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 109 робочих днів, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 55156,18 грн.

Просить стягнути з Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально- виконавчої служби України (№92)» на її користь заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 47057,44 грн.та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.

Ухвалою судді від 17.12.2025 у справі відкрито спрощене позовне провадження, а також роз`яснено відповідачу право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. Розгляд справи по суті вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Позивачу направлено копію ухвали про відкриття провадження, а відповідачу копію ухвали та копію позову з додатками рекомендованими повідомленнями.

14.01.2026 від представника відповідача в.о. директора Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№92) Петренка О.М. надійшов Відзив на позовну заяву, в якому не погоджується з позовною заявою, вважає її безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Позивачкою при поданні позовної заяви не враховано той факт, що відповідно до приписів ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. При цьому, вказаною статтею визначено, що якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати; інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. В травні 2025 р. відповідно до наказу ДП «ПДКВСУ (№92)» за № 3ВП-П-25 від 07.05.2025 р. ОСОБА_1 було надано щорічну відпустку тривалістю з 08.05.2025 р. по 31.05.2025 р. Окрім того, 07.05.2025 р. ОСОБА_1 було подано заяву про її звільнення з посади за власним бажанням, з 02.06.2025 р. При цьому, 01.06.2025 р. (за який ОСОБА_1 намагається стягнути заробітну плату) є вихідним днем оскільки вказана дата припадає на неділю і позивачка не виконувала свої посадові обов`язки. Тому, ОСОБА_1 при розрахунку середнього заробітку за весь період затримки та заявленні позовної вимоги щодо виплати їй середнього заробітку за весь час затримки у розмірі 55156,18 грн. не враховано той факт що позивачка в день звільнення (а ні 01.06.2025 р., а ні 02.06.2025 р.) не працювала і тому обов`язок відповідача щодо повного розрахунку із ОСОБА_1 настав не з моменту звільнення останньої, а з моменту отримання відповідачем заяви останньої від 06.11.2025 р. з вимогою щодо повного грошового розрахунку відносно неї. Вказана заява, була отримана відповідачем 13.11.2025 р. Тому, фактично, у ДП «ПДКВСУ (№92)» 13.11.2025 р. виник обов`язок щодо повного розрахунку перед ОСОБА_1 в розумінні ст. 116 КЗпП України. Тому, кількість робочих днів, згідно яких повинен розраховуватись середній заробіток за час затримки повинен становити не 109 робочих днів, як зазначає позивачка, а 11 робочих днів (з 13.11.2025 р. по 29.11.2025 р. (дата звернення до суду). На думку відповідача, позивачкою зазначення у позові вимоги щодо стягнення компенсації за 34 дні невикористаної відпустки за 2024-2025 р. є безпідставним, оскільки відповідно до наказу ДП «ПДКВСУ (№92)» за №3ВП-П-25 від 07.05.2025 р. ОСОБА_1 було надано щорічну відпустку тривалістю з 08.05.2025 р. по 31.05.2025 р., яку остання використала в повному обсязі. Вказана відпустка була надана позивачці за період роботи з 04.01.2024 р. по 03.01.2025 р. При цьому, позивачка не зверталась до відповідача з заявою щодо виплати їй компенсації за невикористану щорічну відпустку, а також не надала належного розрахунку кількості днів невикористаної нею щорічної відпустки, що в свою чергу вказує на безпідставність заявленої нею суми у розмірі 9864,55 грн. Окрім того, надана ОСОБА_1 копія наказу 6о/с-п-25 від 02.06.2025 р. про звільнення не містить інформації щодо виплати останній компенсації саме за невикористану відпустку. Також, представник зазначає, що довідка №9 від 10.08.2025 р. не надавалась позивачці, вона також не має підпису керівника даного підприємства та інших необхідних реквізитів, що в свою чергу ставить під сумнів вказаної довідки, як доказу взагалі. Просить відмовити у задоволенні позову.

У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до переконання про задоволення позовних вимог на підставі наступного.

Судом встановлено, що у період з 04 січня 2021 року по 02 червня 2025 року ОСОБА_1 знаходилась у трудових відносинах з Державним підприємством «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№92)», що підтверджується записами у трудовій книжці серія НОМЕР_1 від 17.07.1991.

Наказом № 6 о/с-п-25 від 02.06.2025 року виконуючого обов`язки директора підприємства ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№92)» Олександра ДзюманаОСОБА_1 була звільнена за ст.38 КЗпП (за власним бажанням) з посади завідувача сектору головного бухгалтера сектору фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку, з 02.06.2025. У вказаному наказі також зазначено: «Нарахувати та виплатити грошову компенсацію за 24 дні щорічної відпустки за період роботи з 04.01.2023 по 03.01.2024. Нарахувати та виплатити грошову компенсацію за 10 днів щорічної відпустки за період роботи з 04.01.2025 по 03.01.2026.».

Відповідно до Оборотної відомості по рах. 66 заробітна плата за липень 2025 року, що завірена провідним фахівцем сектору ФЗ та БО ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№92)» Галиною Марцичук, станом на 01.07.2025 ОСОБА_1 нараховано 51 157,44 грн. заробітної плати, сплачено - 4100 грн., станом на 01.08.2025 не виплачено суму заробітної плати у розмірі 47 057,44 грн.

Згідно Довідки № 9 від 11.08.2025 ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№92)» (без підпису в.о. директора), виданої ОСОБА_1 , останній до видачі підлягає сума 51 341,46 грн., заборгованість підприємства перед працівником на 11.08.2025 47 057,44 грн.

Суд приймає надані позивачем вище перелічені докази на факт перебування її у трудових відносинах з відповідачем та існування нарахованої, проте не виплаченої їй заробітної плати в розмірі 47 057,44 грн., оскільки відповідачем не надано жодного належного доказу щодо факту підроблення довідки № 9 від 11.08.2025 про існуючу заборгованість по заробітній платі.

06.11.2025 ОСОБА_1 звернулася до ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№92)» із письмовою заявою-вимогою про виплату їй заборгованості по заробітній платі у розмірі 47 057,44 грн., однак станом на дату звернення до суду відповіді на зазначену заяву ОСОБА_1 не отримано, заборгованість по заробітній платі не виплачено.

На підтвердження своїх заперечень проти позову представником відповідача в.о. директора Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№92) Петренком О.М. надано суду Наказ № 3ВП-П-25 від 07.05.2025 року виконуючого обов`язки директора підприємства ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№92)» Олександра Дзюмана Про надання відпусткиОСОБА_1 за період роботи з 04.01.2024 по 03.01.2025, тривалістю 24 календарних дні з 08.05.2025 по 31.05.2025. Підпис ОСОБА_1 про ознайомлення у наказі відсутній.

Також, надано заяву ОСОБА_1 від 07.05.2025, на імя в.о. директора ДП «Підприємство ДКВС України (№92)» ОСОБА_2 , в якій просить звільнити її із займаної посади за власним бажанням з 02.06.2025.

Крім того, наданоНаказ № 6 о/с-п-25 від 02.06.2025 року виконуючого обов`язки директора підприємства ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№92)» Олександра ДзюманаПро звільнення ОСОБА_1 за ст.38 КЗпП (за власним бажанням) з посади завідувача сектору головного бухгалтера сектору фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку, з 02.06.2025. У вказаному наказі також зазначено: «Нарахувати та виплатити грошову компенсацію за 24 дні щорічної відпустки за період роботи з 04.01.2023 по 03.01.2024. Нарахувати та виплатити грошову компенсацію за 10 днів щорічної відпустки за період роботи з 04.01.2025 по 03.01.2026.».

Представником відповідача не надано суду наказу, яким би було скасовано Наказ № 6 о/с-п-25 від 02.06.2025 року, зокрема в частинівиплати грошової компенсації за щорічні відпустки ОСОБА_1 .

Крім того, із змісту, наданого представником відповідача Відзиву на позовну заяву, вбачається, що останній фактично визнає наявність заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1 та вказує, що обов`язок відповідача щодо повного розрахунку із ОСОБА_1 настав 13.11.2025 р. з моменту отримання відповідачем заяви ОСОБА_1 від 06.11.2025 р. з вимогою щодо повного грошового розрахунку відносно неї. Тому, кількість робочих днів, згідно яких повинен розраховуватись середній заробіток за час затримки повинен становити 11 робочих днів (з 13.11.2025 р. по 29.11.2025 р. (дата звернення до суду).

Згідно із статтею 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Згідно з частиною першою ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 02 червня 2025 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою.

Враховуючи, що трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі несплати власником або уповноваженим ним органом належних звільненому працівнику сум у встановлені строки, зазначені в 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні сплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку або на момент розгляду справи в суді.

Вирішуючи позовні вимоги, в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, а саме до дня винесення судового рішення по справі, слід зазначити, що відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року за № 100.

Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, 24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким встановлено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці лише якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Тож у разі перевірки чи виникнення судового спору роботодавцю потрібно буде доводити, що причиною порушення строків виплати зарплати була саме непереборна сила.

Враховуючи те, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження або спростування викладених у позовній заяві відомостей, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Однак, у зв`язку з наявністю між сторонами спору щодо суми середнього заробітку за час затримки та кількості днів, суд проводить власний розрахунок належної до сплати позивачу суми.

Так, відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У день звільнення ОСОБА_1 02.06.2025 з нею не було проведено розрахунок із виплати заробітної плати та коштів за невикористану відпустку.

Зазначене відповідачем не спростовано.

Однак,згідно положень ст. 116 КЗпП України «…якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок…».

Згідно відомостей Укрпошти заява ОСОБА_1 від 06.11.2025 до ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№92)» про виплату їй заборгованості по заробітній платі вручена представнику підприємства 13.11.2025, отже саме з 13.11.2025 по 03.02.2026 (дата винесення рішення суду) має бути виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки.

Як вбачається зДовідки № 9 від 11.08.2025 ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№92)», ОСОБА_1 у квітні 2025 року була нарахована заробітна плата у розмірі 10 879,50 грн., у травні 2025 року 10 056,94 грн. Розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 486,89 грн., сума якої підрахована так: 10 879,50 грн. (заробітна плата за квітень 2025 року) + 10 056,94 грн. (заробітна плата за травень 2025 року) / (22 (кількість робочих днів у квітні 2025 року) + 21 (кількість робочих днів у травні 2025 року)).

Враховуючи зазначене, розмір середнього заробітку складає 486,89 грн. * 59 (робочих днів) = 28 726,51 грн.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача його середній заробіток за весь час затримки починаючи з 13.11.2025 року до 03.02.2026 року у розмірі 28 726,51 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 47 057,44 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 28 726,51 грн.

На підставі п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, рішення суду підлягає негайному виконанню по справам про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2-13, 258, 259, 263-265, 274-279, 430 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально- виконавчої служби України (№92)» () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 47057,44 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально- виконавчої служби України (№92)» () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.11.2025 року до 03.02.2026 року у розмірі 28 726,51 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально- виконавчої служби України (№92)» на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Допустити негайне виконання рішення в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду. У разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Леся Сергіївна Годік