УХВАЛА

06 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 755/8555/23

провадження № 61-1270ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Грищенка Олександра Миколайовича на ухвалу Дніпровського районного суду

м. Києва від 19 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду

від 15 січня 2026 року у справі за позовом керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою та витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року керівник Дніпровської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в якому просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною та витребувати від ОСОБА_2 на користь Київської міської ради вказану квартиру.

09 серпня 2024 року до суду надійшло клопотання керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва про заміну первісного співвідповідача належним.

Клопотання обґрунтовано тим, що на час пред`явлення позову право власності на спірну квартиру було зареєстроване за ОСОБА_2 . Під час розгляду справи в суді прокурору із даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що спірна квартира на праві власності зареєстрована за

ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2023 року. Тобто, співвідповідач ОСОБА_2 після відкриття провадження у справі відчужила спірну квартиру ОСОБА_3 , що свідчить про вчинення нею дій з метою ухилення від повернення квартири територіальній громаді. У пункті 1.3, 1.5 Договору купівлі-продажу спірної квартири від 02 жовтня 2023 року продавець ОСОБА_2 зазначає, що на момент укладення цього договору судові справи щодо квартири не ведуться. ОСОБА_2 у своїй заяві від 02 жовтня 2023 року, яку вона надала нотаріусу при посвідченні договору, стверджує про те, що осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану квартиру, немає.

Вказує, що зазначене ставить під сумнів добросовісність ОСОБА_2 , як попереднього володільця спірної квартири. Прокурор посилався на положення статей 2, 51 ЦПК України, зазначає, що про факт відчуження квартири у жовтні

2023 року співвідповідач ОСОБА_2 суд не повідомила, а тому сторона позивача об`єктивно не знала і не могла знати про факт продажу квартири після відкриття провадження у справі та необхідність заміни неналежного співвідповідача належним.

За наведених обставин прокурор вважав, що є підстави для заміни співвідповідача ОСОБА_2 на ОСОБА_3 , як останнього набувача квартири, оскільки позовна вимога про витребування спірної квартири на користь територіальної громади в особі Київської міської ради може бути заявлена саме до неї.

Враховуючи викладене, просив суд замінити неналежного співвідповідача у справі № 755/8555/23 ОСОБА_2 на належного співвідповідача - ОСОБА_3 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 вересня 2024 року клопотання керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва про заміну первісного співвідповідача належним задоволено частково.

У порядку процесуального правонаступництва залучено до участі у справі за позовом керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою та витребування майна, замість співвідповідача ОСОБА_2 - у якості співвідповідача ОСОБА_3

ОСОБА_2 залучено до участі у справі №7 55/8555/23 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 вересня 2024 року у вищевказаній справі закрито.

Постановою Верховного суду від 22 жовтня 2025 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 19 вересня 2024 року залишено без змін.

Частково задовольняючи клопотання, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відчуження спірного нерухомого майна відбулося вже після відкриття провадження у справі, що свідчить про зміну учасника у матеріально-правових відносинах щодо спірного майна під час судового розгляду. Суди дійшли висновку, що оскільки на момент подання позову первісний відповідач був належним власником майна, а перехід права власності відбувся під час розгляду справи, то у даному випадку підлягають застосуванню саме положення статті 55 ЦПК України щодо процесуального правонаступництва,

а не статті 51 ЦПК України, яка регулює заміну первісно неналежного відповідача. Відхиляючи доводи про одночасну зміну предмета та підстав позову, суди попередніх інстанцій, посилаючись на практику Верховного Суду, зазначили, що доповнення позову новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми права не вважаються зміною підстав позову, а перехід права власності на спірне майно лише створює нові обставини щодо факту володіння річчю, не змінюючи суті позовних вимог про витребування майна

з чужого незаконного володіння на користь законного власника.

02 лютого 2026 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Грищенка О. М. надійшла касаційна скарга на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду

від 15 січня 2026 року (повний текст постанови виготовлено 19 січня 2026 року),

у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про відмову

у задоволенні клопотання.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій невірно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суди попередніх інстанцій помилково застосували до спірних правовідносин положення статті 55 ЦПК України про процесуальне правонаступництво, оскільки в даному випадку мала місце не заміна сторони

у матеріальному правовідношенні внаслідок універсального правонаступництва,

а укладення окремих цивільно-правових угод.

Вказує, що на момент відкриття провадження у справі первісний відповідач був належним, а відчуження майна відбулося пізніше, що виключає застосування інституту процесуального правонаступництва та вимагає вирішення питання про неналежного відповідача в порядку статті 51 ЦПК України, або ж пред`явлення нового позову.

Посилається на те, що заміна відповідача призвела до одночасної зміни предмета та підстав позову, що прямо заборонено процесуальним законом, адже вимога про витребування майна тепер стосується іншої особи та ґрунтується на нових обставинах, зокрема на оцінці добросовісності набуття майна за новим договором купівлі-продажу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 21 червня 2023 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою та витребування майна.

До відповідачки ОСОБА_2 пред`явлені вимоги щодо витребування від неї квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року відкрито провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Судами, зі змісту договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2023 року та інформації

з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що ОСОБА_2 02 жовтня 2023 року відчужила квартиру

АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу

від 02 жовтня 2024 року.

Встановлено, що відчуження квартири відбулось після відкриття провадження

у даній справі.

У пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду, виконання яких є складовою права на справедливий суд та ефективний захист прав сторони у справі, що передбачені статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Заміна будь-якого учасника справи судом носить не виключно формальний характер, покликаний зафіксувати процесуальне правонаступництво на підставі матеріального правонаступництва, а здійснюється для реалізації завдань цивільного судочинства, передбачених частиною першою статті 2 ЦПК України,

в межах стадій судового процесу.

Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане із переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника.

Отже, процесуальне правонаступництво, передбачене статтею 55 ЦПК України,

є переходом процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи

у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.

Водночас, відповідно до статті 55 ЦПК України заміна учасника справи його правонаступником допускається не будь-коли (не впродовж невизначеного терміну), а лише на стадіях судового процесу. Тобто таке право не є абсолютним та обмежено часовими рамками певних стадій судового процесу.

Суд апеляційної інстанції вірно звернув увагу на розмежування понять «неналежний відповідач» (стаття 51 ЦПК) та «правонаступник» (стаття 55 ЦПК):

Стаття 51 ЦПК України застосовується, коли позов від самого початку було пред`явлено до особи, яка не повинна відповідати за позовом (тобто на момент відкриття провадження відповідач не був носієм спірного обов`язку);

Стаття 55 ЦПК України застосовується, коли на момент відкриття провадження відповідач був належним, але під час розгляду справи відбулася зміна суб`єкта

у матеріальних правовідносинах (смерть, реорганізація, відступлення права вимоги, перехід права власності на спірне майно).

Київський апеляційний суд вказав, що матеріалами справи підтверджено, що на момент відкриття провадження (червень 2023 року) власником спірної квартири була ОСОБА_2 , отже, вона була належним відповідачем. Відчуження майна на користь ОСОБА_3 відбулося 02 жовтня 2023 року, тобто під час судового розгляду. Оскільки спір стосується речового права (права власності та витребування майна), перехід права власності на спірну річ є підставою для сингулярного правонаступництва. Новий власник ( ОСОБА_3 ) заступив

у матеріальні правовідносини замість попереднього власника. Відтак необхідно застосовувати саме норми статті 55 ЦПК України.

Предметом позову є матеріально-правова вимога про витребування майна (віндикація) на користь територіальної громади. Ця вимога залишається незмінною, змінюється лише особа, яка фактично володіє майном і до якої ця вимога звернена. Підставою позову є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги. У даному випадку первісною і основною підставою позову є факт незаконного вибуття майна з комунальної власності (відумерла спадщина) поза волею власника.

Поява нового власника та необхідність дослідження обставин набуття ним майна (договір купівлі-продажу від 02 жовтня 2023 року) є не зміною підстав позову,

а доповненням обставин справи, що виникли об`єктивно незалежно від волі позивача. Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що доповнення позову новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин не вважається зміною підстав позову. Історія переходу права власності на спірне майно лише доповнюється новим фактом, але юридична природа спору не змінюється.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 грудня 2024 року у справі № 689/1249/22 (провадження № 61-9688св24), від 03 грудня

2025 року у справі № 522/5576/24 (провадження № 61-9413св25) та інші.

Таким чином, суди попередніх інстанції дійшли правильного висновку про наявність підстав для процесуального правонаступництва, що відповідає принципу процесуальної економії та забезпечує ефективний захист порушених прав у межах одного провадження без необхідності ініціювання нових судових процесів.

Інші доводи касаційної скарги, які є аналогічними тим, що були викладені

в апеляційній скарзі і їм дана належна правова оцінка, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, а є лише незгодою заявника з їх змістом та зводяться до власного тлумачення норм матеріального права.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами статті 55 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, наслідки розгляду такої скарги не мають значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень, тому є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

Керуючись частинами четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Грищенка Олександра Миколайовича на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2026 року у справі за позовом керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою та витребування майна.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк