ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 759/13994/23

провадження № 61-14292св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державна компанія «Укрспецекспорт»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» на постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року, прийняту в складі колегії суддів: Желепи О. В., Поліщук Н. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» (надалі - ДК «Укрспецекспорт») про визнання незаконними та скасування наказів про призупинення трудового договору та звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано тим, що наказом генерального директора ДК «Укрспецекспорт» від 30 червня 2021 року № 128-к ОСОБА_1 з 01 липня 2021 року прийнято на роботу в компанію та призначено на посаду провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління.

27 квітня 2022 року генеральним директором ДК «Укрспецекспорт» видано наказ № 39-к «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Пунктом 4 цього наказу затверджено список працівників ДК «Укрспецекспорт», дія трудових договорів з якими призупиняється з 28 квітня 2022 року до відновлення можливості надання та виконання роботи, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану відповідно до положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». До списку включено і ОСОБА_1 .

Зазначав, що відповідач видав наказ від 27 квітня 2022 року № 39-к, порушивши вимоги частини першої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

26 листопада 2022 року генеральний директор ДК «Укрспецекспорт» видав наказ № 115-ШР «Про зміни у штатному розписі», за яким скороченню, разом з іншими, підлягала одна посада провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління.

02 грудня 2022 року ОСОБА_1 було повідомлено під розпис про скорочення посади, яку він обіймає, та попереджено про наступне вивільнення займаної посади з 03 лютого 2023 року.

Також ОСОБА_1 повідомлено про те, що станом на день складення цього повідомлення в ДК «Укрспецекспорт» відсутня інша робота, яку він міг би виконувати з урахуванням освіти, кваліфікації та досвіду.

Наказом генерального директора ДК «Укрспецекспорт» від 02 лютого 2023 року № 74-к ОСОБА_1 , провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління, звільнено з 03 лютого 2023 року у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності і штату працівників згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

З огляду на викладене та враховуючи заяву про зміну предмета позову, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати незаконними та скасувати наказ генерального директора ДК «Укрспецекспорт» від 27 квітня 2022 року № 39-к «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та наказ від 02 лютого 2023 року № 74-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління;

-стягнути з ДК «Укрспецекспорт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 квітня 2022 року до дня поновлення на роботі.

Короткий зміст судових рішень, ухвалених у справі

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 вересня 2023 рокув задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

ПостановоюКиївського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 вересня 2023 року залишено без змін.

Рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду мотивовано тим, що наказ від 27 квітня 2022 року № 39-к «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»видано і виконано без порушень вимог трудового законодавства України і підстав для визнання його незаконним не встановлено.

Також суди врахували, що з дня повідомлення ОСОБА_1 02 грудня 2022 року про наступне вивільнення займаної ним посади і до дня його звільнення 03 лютого 2023 року робота за відповідною професією чи спеціальністю або інша робота, які б відповідали освіті, кваліфікації, досвіду позивача, не були йому запропоновані з огляду на те, що у вказаний період часу у штатному розписі відповідача така робота була відсутня, про що зазначено в довідці кадрового підрозділу відповідача від 11 вересня 2023 року № 25/537.

Доводи позивача про те, що йому мала бути запропонована посада провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення, яка була вільна у зв`язку з мобілізацією працівника на військову службу, суди відхилили, оскільки така посада в розумінні закону не є вільною. Дійсно, на місце працівника, призваного на військову службу за мобілізацією, може бути прийнятий інший працівник з укладенням з ним строкового трудового договору, проте це є правом, а не обов'язком підприємства.

Постановою Верховного Суду від 23 липня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що ДК «Укрспецекспорт» як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи не припиняло своєї роботи і продовжувало здійснювати основний вид своєї діяльності - експорт та імпорт озброєння, боєприпасів, військової техніки і спеціальних комплектуючих виробів для їх виробництва, вибухових речовин, робіт і послуг військового та спеціального призначення. Дію трудових договорів було призупинено вибірково з окремими працівниками, у тому числі з позивачем.

Водночас більша частина працівників, зокрема, і працівники відділу претензійно-позовної роботи, продовжили виконувати свої трудові обов`язки за основним місцезнаходженням відповідача або дистанційно.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, розглядаючи спір, не врахували, що позивач виявляв бажання, мав об`єктивну можливість працювати та виконувати свої трудові обов`язки, а відповідач належним чином не довів, що на час видання оскаржуваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а у працівника - її виконувати.

Матеріали справи не містять доказів неможливості відповідача у зв`язку з військовою агресією проти України надати позивачу роботу, а останнього - її виконувати. Оспорюваний наказ ДК «Укрспецекспорт» від 27 квітня 2022 року № 39-к «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»таких причин не містить. Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання цього наказу ДК «Укрспецекспорт» недійсним, є передчасними.

У заяві про зміну предмета позову та доповнення позову новими обставинами позивач посилався на те, що йому мала бути запропонована посада провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення адміністративно-господарської діяльності юридичного управління ОСОБА_2 у зв`язку із мобілізацією останнього до Збройних Сил України. Позивач зазначав, що ця посада повністю відповідає його освіті, кваліфікації та досвіду.

У постанові від 13 грудня 2023 року у справі № 534/625/22 Верховний Суд зазначив наступне:

«Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення…

У першу чергу пропонується робота за відповідною спеціальністю, а якщо такої роботи немає, інша робота (як вакантна посада, що відповідає кваліфікації працівника, так і вакантна посада, що передбачає виконання роботи більш низької кваліфікації або з нижчим рівнем оплати праці), яку працівник може виконувати з урахуванням стану здоров`я.

З такою пропозицією роботодавець повинен звертатися до працівника не лише при попередженні про наступне звільнення, але й протягом усього строку попередження, якщо на підприємстві з`являються нові вакансії (наприклад, при звільненні працівників інших категорій). Водночас можуть пропонуватися і виконання роботи за строковими трудовими договорами (наприклад, на час відпустки по догляду за дитиною іншого працівника; на час проходження військової служби іншим працівником, призваним під час мобілізації), роботу на умовах неповного робочого часу тощо. Невиконання цього правила свідчить про неналежне виконання роботодавцем своїх обов`язків».

Встановлено, що від дня попередження позивача про вивільнення та до дня його звільнення посаду провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення адміністративно-господарської діяльності юридичного управління не було скорочено.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд констатував передчасність висновків судів попередніх інстанцій про дотримання вимог трудового законодавства України під час вивільнення позивача.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 вересня 2023 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ДК «Укрспецекспорт» від 27 квітня 2022 року № 39-к «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 .

Стягнуто з ДК «Укрспецекспорт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток внаслідок вимушеного прогулу за час призупинення дії трудового договору за період з 28 квітня 2022 року до 01 лютого 2023 року в розмірі 293 668 грн, з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Визнано незаконним та скасовано наказ ДК «Укрспецекспорт» від 02 лютого 2023 року № 107-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 з 03 лютого 2023 року на роботі у ДК «Укрспецекспорт» на посаді провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління ДК «Укрспецекспорт».

Стягнуто з ДК «Укрспецекспорт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 784 640 грн, з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ДК «Укрспецекспорт» як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи не припиняло своєї роботи та продовжувало здійснювати основний вид своєї діяльності. Дію трудових договорів було призупинено вибірково з окремими працівниками, у тому числі з позивачем.

При цьому в позовній заяві позивач вказував, що з початком бойових дій він, як і інші працівники, виконував свої обов`язки дистанційно, він був готовий виконувати свої посадові обов`язки відповідно до умов трудового договору, не повідомляв відповідача про неможливість виконання своїх посадових обов`язків.

Отже, позивач виявляв бажання, мав об`єктивну можливість працювати та виконувати свої трудові обов`язки, а відповідач належним чином не довів, що на час видання оскаржуваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а у працівника - її виконувати.

Матеріали справи не містять доказів неможливості відповідача у зв`язку з військовою агресією проти України надати позивачу роботу, а останнього - її виконувати. Оспорюваний наказ ДК «Укрспецекспорт» від 27 квітня 2022 року № 39-к таких причин не містить.

Апеляційний суд виходив з того, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання незаконним оспорюваного наказу генерального директора ДК «Укрспецекспорт» від 27 квітня 2022 року № 39-к «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 , не відповідають встановленим судом обставинам та вимогам закону.

Зважаючи на те, що колегія суддів дійшла висновку про визнання незаконним, скасування наказу про призупинення дії трудового договору та відновлення його дії з 28 квітня 2022 року, наявні правові підстави для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати позивачу середній заробіток за час призупинення дії трудового договору. При цьому апеляційний суд зіслався на відповідну судову практику Верховного Суду щодо застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України.

Обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, а тому за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Від дня попередження позивача про вивільнення та по день його звільнення посаду провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення адміністративно-господарської діяльності юридичного управління ОСОБА_2 не було скорочено. Проте її не була запропоновано позивачу.

З посиланням на правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 13 грудня 2023 року у справі № 534/625/22, апеляційний суд зауважив, що працівникам можуть пропонуватись робота за строковим трудовим договором (наприклад, на час відпустки по догляду за дитиною іншого працівника; на час проходження військової служби іншим працівником, призваним під час мобілізації), робота на умовах неповного робочого часу тощо. Невиконання цього правила свідчить про неналежне виконання роботодавцем своїх обов`язків.

З огляду на те, що судом встановлено недотримання відповідачем порядку звільнення позивача у зв`язку із скороченням чисельності працівників, а також порушено вимоги статті 49-2 КЗпП України, позивач повинен бути поновлений на роботі з дати звільнення на посаді провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління ДК «Укрспецекспорт» та на його користь має бути стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Середній заробіток визначено судом відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, які встановлено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100(надалі - Порядок № 100).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

14 листопада 2025 року ДК «Укрспецекспорт» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано із Святошинського районного суду міста Києва цивільну справу № 759/13994/23 та зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку виконання постанови Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року щодо стягнення з ДК «Укрспецекспорт» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 784 640 грн в частині, яка перевищує розмір заробітної плати ОСОБА_1 за один місяць.

11 грудня 2025 року матеріали цивільної справи № 759/13994/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2025 рокусправу призначено до судового розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ДК «Укрспецекспорт» просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року в частині задоволених позовних вимог про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період звільнення, і залишити в силі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 вересня 2023 року в цій частині.

Крім того ДК «Укрспецекспорт» просить передати справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду для відступлення від висновку щодо застосування норми частини третьої статті

49-2 КЗпП України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 грудня 2023 року у справі № 534/625/22 і застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставами касаційного оскарження вказаної постанови апеляційного суду заявникзазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, посилаючись на те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 серпня 2024 рокуу справі № 641/1334/23, у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 452/832/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 761/20961/17, від 30 січня 2020 року у справі № 466/7604/17, від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17, від 24 червня 2020 року у справі № 742/1209/18, від 30 червня 2020 року у справі № 161/601/16-ц, від 23 грудня 2020 року у справі № 285/4227/18, від 17 травня 2022 року у справі №488/2444/21, від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 13 січня 2023 року у справі № 607/4930/21, від 26 січня 2023 року у справі № 160/336/20, від 20 лютого 2023 року у справі №199/4766/21, від 18 жовтня 2023 року у справі № 210/6543/21, від 10 січня 2024 року у справі № 333/4779/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник обґрунтовує необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми частини третьої статті 49-2 КЗпП України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 грудня 2023 року у справі № 534/625/22 і застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що аналізуючи висновки судів у цій справі, спірним є питання правильності застосування судами норми частини третьої статті 49-2 КЗпП України, а саме: чи наявний у роботодавця обов`язок при скороченні чисельності або штату працівників запропонувати працівнику, посада якого вивільняється, посади, призначення на які є можливим за строковим трудовим договором, тобто «тимчасові посади», які не вважаються вакантними посадами відповідно до норм чинного законодавства України.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду роботодавець, на виконання вимог статті 49-2 КЗпП України, повинен пропонувати працівнику, якого він вивільняє, з метою забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи саме наявні вакантні посади (вакансії).

Постанову апеляційного суду ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки суд не застосував норми статей 23, 119 КЗпП України, якими передбачено, що правовий статус працівника, призваного на військову службу під час мобілізації, відносить посаду такого працівника до тимчасових, а не вакантних (вільних) посад, що випливає із пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення».

Також вказує на те, що апеляційний суд неправильно визначив кількість робочих днів за час вимушеного прогулу, що безпосередньо вплинуло на самостійно здійснений судом розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період звільнення.

Судом невірно встановлено дату припинення трудових відносин ОСОБА_1 з ДК «Укрспецекспорт» та дату, з якої він підлягає поновленню на відповідній посаді.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду 16 грудня 2025 року, ОСОБА_1 заперечує проти доводів ДК «Укрспецекспорт», просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що доводи ДК «Укрспецекспорт» про те, що у роботодавця при скороченні чисельності або штату працівників відсутній обов`язок запропонувати працівнику, посада якого вивільняється, таку посаду, призначення на яку є можливим за строковим трудовим договором, є необґрунтованими, оскільки суперечать положенням чинного законодавства України, зокрема частині другій статті 40 та частині третій статті 49-2 КЗпП України, а також актуальній судовій практиці Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 липня 2021 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу в ДК «Укрспецекспорт» на посаду провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління.

27 квітня 2022 року генеральним директором ДК «Укрспецекспорт» було видано наказ № 39-к «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Пунктом 4 цього наказу затверджено список працівників ДК «Укрспецекспорт», дія трудових договорів з якими призупиняється з 28 квітня 2022 року до відновлення можливості надання та виконання роботи, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану відповідно до положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». До списку включено і ОСОБА_1

26 листопада 2022 року наказом генерального директору ДК «Укрспецекспорт» № 115-ШР «Про зміни у штатному розписі» встановлено скорочення посади провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління.

02 грудня 2022 року ОСОБА_1 було повідомлено про скорочення посади, яку він обіймає, та попереджено про наступне вивільнення займаної посади з 03 лютого 2023 року.

Також ОСОБА_1 повідомлено про те, що станом на день складення повідомлення в ДК «Укрспецекспорт» відсутня інша робота, яку він міг би виконувати з урахуванням освіти, кваліфікації та досвіду.

Наказом генерального директора ДК «Укрспецекспорт» від 02 лютого 2023 року № 74-к ОСОБА_1 звільнено з посади провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління з 03 лютого 2023 року у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності і штату працівників згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ДК «Укрспецекспорт», не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

З огляду на вказані приписи Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржене судове рішення у межах тих доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, але не обмежений ними тоді, коли, зокрема, необхідно врахувати висновок щодо застосування норм права, який Верховний Суд сформулював у постанові після подання касаційної скарги.

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження на постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року в частині задоволених позовних вимог про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період звільнення, колегія суддів не переглядає вказане судове рішення в частині вирішення спору за вимогами про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення трудового договору та стягнення середнього заробітку за час призупинення дії трудового договору.

Щодо визнання незаконним наказу про звільнення і поновлення на роботі

Основоположні засади реалізації права на працю визначено положеннями статті 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (пункт 4 частини першої статті 36 КЗпП України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У частині другій статті 40 КЗпП України зазначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (частина друга статті 49-2 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Положеннями частини першої, третьої статті 49-2 КЗпП України встановлено вимогу про персональне попередження про наступне вивільнення працівника не пізніше ніж за два місяці та покладено на власника або уповноважений ним орган обов'язок запропонувати працівникові одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Судова практика щодо системного застосування положень пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України і частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України є сталою.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 07 квітня 2021 року у справі № 444/2600/19 (провадження № 61-13999св20), від 23 липня 2021 року у справі № 766/12805/19 (провадження № 61-7098св21), від 27 серпня 2021 року у справі № 712/10548/19 (провадження № 61-10299св21), від 09 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20 (провадження № 61-7496св21) та багатьох інших.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті

49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 07 листопада 2011 року у справі № 6-45цс11, від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18).

У постанові Верховного Суду від 13 грудня 2023 року у справі № 534/625/22 (провадження № 61-3048св23) сформульовано наступний правовий висновок:

«У першу чергу пропонується робота за відповідною спеціальністю, а якщо такої роботи немає, інша робота (як вакантна посада, що відповідає кваліфікації працівника, так і вакантна посада, що передбачає виконання роботи більш низької кваліфікації або з нижчим рівнем оплати праці), яку працівник може виконувати з урахуванням стану здоров`я.

З такою пропозицією роботодавець повинен звертатися до працівника не лише при попередженні про наступне звільнення, але й протягом усього строку попередження, якщо на підприємстві з`являються нові вакансії (наприклад, при звільненні працівників інших категорій). Водночас можуть пропонуватися і виконання роботи за строковими трудовими договорами (наприклад, на час відпустки по догляду за дитиною іншого працівника; на час проходження військової служби іншим працівником, призваним під час мобілізації), робота на умовах неповного робочого часу тощо. Невиконання цього правила свідчить про неналежне виконання роботодавцем своїх обов`язків».

Висновок Верховного Суду щодо обов'язку роботодавця запропонувати працівнику, посада якого скорочується, в якості іншої роботи на умовах строкового договору тимчасову посаду працівника, призваного на військову службу під час мобілізації, підтримано також у постанові Верховного Суду від 28 січня 2026 року у справі № 761/6973/23 (провадження № 61-8364св25).

У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 КЗпП України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Проте цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (пункт 81)).

У розглядуваній справі, на обгрунтування своїх позовних вимог про визнання незаконним звільнення, поновлення його на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач, з урахуванням змісту заяви про зміну предмета позову та доповнення позову новими обставинами, посилався на те, що йому мала бути запропонована посада провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення адміністративно-господарської діяльності юридичного управління ОСОБА_2 у зв`язку із мобілізацією останнього до Збройних Сил України. Позивач зазначав, що вказана посада повністю відповідає його освіті, кваліфікації та досвіду (т. 1, а.с. 169-171).

Судом апеляційної інстанції установлено, не заперечується відповідачем та підтверджується матеріалами справи, що від дня попередження позивача про вивільнення та до дня його звільнення, посаду провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення адміністративно-господарської діяльності юридичного управління ОСОБА_2 не було скорочено (т. 1, а. с. 174-179). Проте роботодавець не запропонував позивачу вказану посаду на час відсутності працівника, мобілізованого до Збройних Сил України.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що відповідач пропонував тимчасово вільну посаду ОСОБА_2 іншому працівнику, що було визнано представником відповідача в судовому засіданні апеляційного суду. Посилання представника відповідача на те, що таку посаду пропонували лише працівнику, який мав закінчити важливе, термінове завдання, апеляційний суд відхилив, з огляду на те, що працівник, якому така посада пропонувалась, від неї відмовився, а тому вона могла бути запропонована за освітою, досвідом та іншими кваліфікаційними вимогами позивачу, який має таку саму спеціальність та освіту.

Встановивши, що відповідач не виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, не запропонував йому усі наявні на підприємстві вакансії, у тому числі вакантну роботу за строковим трудовим договором на час проходження військової служби іншим працівником, призваним під час мобілізації, суд апеляційної інстанції задовольнив позов у частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі.

Доводи касаційної скарги про те, що за змістом статей 23, 119 КЗпП України правовий статус працівника, призваного на військову службу під час мобілізації, відносить посаду такого працівника до тимчасових, а не до вакантних (вільних) посад, на висновки апеляційного суду не впливають, оскільки, по-перше, тимчасове (на час перебування працівника на військовій службі у Збройних Силах України) заміщення посади іншим працівником не скасовує визначених цими статтями КЗпП України гарантій працівника, призваного на військову службу під час мобілізації, на збереження основного місця роботи, а по-друге, посаду провідного юрисконсульта в юридичному управлінні не було скорочено, - робота за цією посадою повинна виконуватися, і відповідач не спростував можливості тимчасового виконання позивачем цієї роботи за посадою, аналогічною тій, яку він обіймав до її скорочення (провідного юрисконсульта).

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період звільнення

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).

Вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні), до моменту поновлення таких прав, тобто до ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника (див. постанову Верховного Суду від 5 лютого 2025 року у справі № 591/3739/22-ц).

Вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється можливості виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізувати належне йому право на працю і її оплату через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу пов`язується з діянням роботодавця, наслідком якого стала неможливість працівника належно реалізовувати право на працю.

За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначений статтями 235 і 236 КЗпП України, і їх не можна розширено тлумачити.

Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є заходом матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою такої відповідальності є винне протиправне порушення роботодавцем трудових обов`язків, унаслідок чого заподіяна майнова шкода працівникові (див. постанову Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 708/447/23).

За змістом пункту 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Цією нормою також визначено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього-п`ятого пункту 4 цього Порядку, а саме з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку № 100).

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100).

Враховуючи незаконність звільнення позивача, висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованим,

Задовольняючи вказану позовну вимогу, суд апеляційної інстанції взяв до уваги, що в грудні 2022 року та в січні 2023 року, які передували місяцю звільнення позивача, останній не працював та, відповідно, не отримував заробітну плату, оскільки з 28 квітня 2022 року було призупинено дію трудового договору, а тому, керуючись приписами пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100, суд визначив середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з тарифної ставки посадового (місячного) окладу працівника.

Згідно з довідкою-розрахунком заробітної плати ОСОБА_1 від 03 жовтня 2025 року № USE-11.3-66, наданою ДК «Укрспецекспорт», місячний оклад ОСОБА_1 у грудні 2022 року (22 робочих дні) та у січні 2023 року (22 робочі дні) становив 21 000 грн (т. 2, а. с. 73).

Виходячи з розміру середньоденної заробітної плати позивача (954,55 грн) та кількості робочих днів за період з 02 лютого 2023 року (день звільнення) по день ухвалення апеляційним судом судового рішення (822 днів), суд апеляційної інстанції правильно визначив, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з ДК «Укрспецекспорт» на користь ОСОБА_1 , становить 784 640 грн. (954,55 грн х 822).

Розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації невикористаної щорічної відпустки відповідачем не спростовано.

За встановлених обставин висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновками, які викладено у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі, з огляду на інші обставини, встановлені судом та правове регулювання правовідносин, які виникли між учасниками зазначених справ.

Щодо вирішення клопотання про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

Необхідність передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду для відступлення від висновку щодо застосування норми частини третьої статті 49-2 КЗпП України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 грудня 2023 року у справі № 534/625/22 і застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, відповідач обґрунтовує неможливістю пропозиції роботодавцем позивачу, посада якого скорочується, тимчасової посади працівника, який призваний на військову службу під час мобілізації, на умовах строкового трудового договору, оскільки ця посада не є вакантною в розумінні положень КЗпП України.

Частинами першою та другою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Ураховуючи, що заявник не навів обґрунтованих мотивів та аргументів для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, заявлене відповідачем клопотання задоволенню не підлягає, оскільки підстави, передбачені частинами першою і другою статті 403 ЦПК України, відсутні.

Апеляційний суд, установивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, виконавши вимоги статті 263 ЦПК України, у тому числі про необхідність врахування висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період звільнення.

Апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки колегія суддів встановила, що постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому її, відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Крім того, ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2025 року зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку виконання постанови Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року щодо стягнення з ДК «Укрспецекспорт» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 784 640 грн в частині, яка перевищує розмір заробітної плати ОСОБА_1 за один місяць.

Відповідно до частин першої, третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, виконання судового рішення, яке було зупинено до закінчення перегляду справи в касаційному порядку, необхідно поновити.

З аналогічних підстав колегія суддів не проводить розподіл судових витрат відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 403, 404, 409, 410, 415-419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, відмовити.

Касаційну скаргу Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк