КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2026 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/4276/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Шкоріної О. І., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Подільського районного суду міста Києва у складі судді Петрова Д. В.

від 23 вересня 2025 року

у цивільній справі № 758/7363/25 Подільського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2025 року позивач звернулась в суд з даним позовом, в якому просила розірвати шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_1 , укладений 03.06.2006, який був зареєстрований Виконавчим комітетом Дашівської селищної ради Іллінецького району Вінницької області про що було складено актовий запис № 6.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 23 вересня 2025 року позов задоволено.

Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 03.06.2006 Виконавчим комітетом Дашівської селищної ради Іллінецького району Вінницької області про що було складено актовий запис № 6 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 19.04.2013.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що суд розглянув справу за його відсутності, не повідомивши належним чином про дату та час судового засідання, чим порушив вимоги п. 3 ч. 1 ст. 43, ст. 128 ЦПК України. Стверджує, що в матеріалах справи відсутні дані про його виклик, що позбавило його права на участь у дослідженні доказів та доступу до правосуддя, і, як наслідок, суд мав відкласти розгляд справи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 223 ЦПК України. Також посилається на порушення судом норм матеріального права, зокрема ст. 111 СК України, вказуючи, що наданий судом строк на примирення (2 місяці) був недостатнім для відновлення шлюбних відносин, оскільки примирення є довготривалим процесом. На думку апелянта, суд не врахував, що збереження сім`ї не суперечить моральним засадам суспільства, та формально підійшов до вирішення питання про розірвання шлюбу.

Позивач (у відзиві) заперечує проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим. Звертає увагу на те, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи через електронний кабінет системи «Електронний суд», отримавши судову повістку 24.07.2025, що спростовує доводи про необізнаність із датою засідання. Наголошує, що шлюбні відносини фактично припинені, спільного господарства сторони не ведуть, а відповідач вчиняв домашнє насильство, що підтверджується відповідним судовим рішенням, тому збереження шлюбу є неможливим і суперечить інтересам позивача та дітей. Зазначає, що суд вже надавав строк на примирення, який не дав результатів, а подання апеляційної скарги є способом затягування судового процесу. Також просить стягнути з апелянта витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000 грн, посилаючись на укладений договір, фіксований розмір гонорару та правові позиції Верховного Суду (зокрема, у справі № 640/18402/19), та розглядати справу без участі позивача та його представника.

Судове засідання суду апеляційної інстанції 18.12.2025 було відкладено за клопотанням відповідача, який посилався на неможливість судового розгляду за відсутності його представника. Також подав заперечення щодо судових витрат на правничу допомого, що заявлені у відзиві стороною позивача.

У судове засідання 15.01.2026 учасники справи не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно виданого 19.04.2013 свідоцтва про укладення шлюбу Серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , 03.06.2006 зареєстрували шлюб, про що Виконавчим комітетом Дашівської селищної ради Іллінецького району Вінницької області про що було складено актовий запис № 6.

Згідно копії свідоцтва про народження від 03.07.2009 Серії НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві зроблено відповідний актовий запис № 222

Згідно копії свідоцтва про народження від 01.02.2007 Серії НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_4 , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві зроблено відповідний актовий запис № 214 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що добровільність шлюбу є однією з його основних засад, а примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права особи на свободу та особисту недоторканість (ст. 24, 56 СК України). Встановивши, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а наданий судом строк на примирення не призвів до відновлення сім`ї, суд дійшов висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу відповідно до ст. ст. 110, 112 СК України. Суд зазначив, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, оскільки вона втратила почуття любові та поваги до відповідача і не має наміру продовжувати шлюб.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 24, ч. 2 ст. 56 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування до шлюбу, як і примушування до збереження шлюбних відносин, не допускається. Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди повинні уникати формалізму при вирішенні справ про розірвання шлюбу, оскільки залишення примусово у шлюбі осіб, які втратили почуття взаємної любові та поваги, суперечить моральним засадам суспільства (постанова Верховного Суду у справі № 638/16843/16-ц). Встановлено, що суд першої інстанції надав сторонам строк на примирення тривалістю два місяці, однак це не призвело до позитивного результату, а позивач категорично наполягала на позові, що свідчить про стійкий розлад подружніх стосунків.

Щодо доводів апеляційної скарги про недостатність наданого строку на примирення (2 місяці), колегія суддів зазначає таке. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. У постанові Верховного Суду від 08.03.2023 у справі № 127/16963/22-ц зазначено, що застосування інституту примирення не повинно мати формальний характер. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, якщо одна зі сторін категорично заперечує проти цього. Верховний Суд наголосив, що за наявності між сторонами невирішених конфліктів та категоричної позиції позивача, надання тривалого строку для примирення не відповідає меті цього інституту, оскільки надає одній зі сторін можливість зловживати процесуальними правами та порушує принцип розумності строків розгляду справи.

Отже, враховуючи категоричне небажання позивача зберігати шлюб після спливу двомісячного строку, наданого судом на примирення за клопотання відповідача, подовження такого строку суперечило б інтересам позивача.

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення, колегія суддів відхиляє їх як безпідставні. Згідно з ч. 6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка надсилається до електронного кабінету учасника справи. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач має зареєстрований електронний кабінет і отримав повідомлення про виклик, що відповідно до процесуального закону вважається належним повідомленням. Неявка учасника справи, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).

Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права особи на свободу та особисту недоторканність (ч. 3, 4 ст. 56 СК України). Оскільки фактичні шлюбні відносини припинені, а позивач наполягає на розірванні шлюбу, скасування рішення суду лише з формальних міркувань, на які посилається апелянт, не сприяло б ефективному захисту прав позивача та суперечило б суті сімейних правовідносин, які ґрунтуються на добровільності.

У постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 202/4449/22 зроблено висновок про те, що основним завданням суду є здійснення своєї базової функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які не можуть між собою домовитися.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Отже, встановивши, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться, а позивач має стійкий намір розірвати шлюб, що підтверджується її послідовними діями, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, що має істотне значення. При цьому судом вірно враховано, що заходи примирення не дали результату, а доводи апелянта про необхідність збереження сім`ї спростовуються матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, які у відзиві на апеляційну скаргу позивач просила стягнути з відповідача у розмірі 8 000 грн, колегія суддів зазначає наступне. На підтвердження цих витрат надано: договір про надання правової допомоги, звіт про виконану роботу, акт прийому-передачі послуг.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та ціною позову. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Верховний Суд у постанові від 19 листопада 2025 року у справі № 753/2606/24 зауважив, що суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи, оскільки це є втручанням у договірні відносини, однак такий обов`язок виникає у суду за наявності відповідного клопотання іншої сторони, яка повинна довести неспівмірність витрат. У справі, що переглядається, відповідач скористався своїм процесуальним правом та подав вмотивоване клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, посилаючись на невідповідність заявленої суми критеріям розумності та обсягу наданих послуг.

Колегія суддів враховує, що категорія справ про розірвання шлюбу, за відсутності спору про поділ майна чи визначення місця проживання дітей у цьому ж провадженні, не належить до категорії складних справ та не вимагає значного обсягу юридичної і технічної роботи. Зі змісту поданого відзиву на апеляційну скаргу вбачається, що із дев`яти сторінок тексту, фактичне правове обґрунтування заперечень щодо суті апеляційної скарги викладено лише на двох сторінках, тоді як інша частина документа присвячена виключно обґрунтуванню розміру судових витрат. Такий розподіл змісту процесуального документа свідчить про штучне збільшення його обсягу, що не корелюється з реальною необхідністю затрат часу кваліфікованого правника на його підготовку.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішенні ЄСПЛ у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Визначення у договорі фіксованого розміру гонорару не звільняє суд від обов`язку оцінювати його співмірність із складністю справи у випадку наявності заперечень іншої сторони, оскільки в іншому випадку це порушувало б справедливий баланс інтересів сторін.

Враховуючи типовий характер спору, усталену судову практику у цій категорії справ, відсутність необхідності збирання нових доказів на стадії апеляційного перегляду, а також змістовне наповнення підготовленого адвокатом відзиву, колегія суддів дійшла висновку, що заявлений розмір витрат у сумі 8 000,00 грн є завищеним та неспівмірним із наданим обсягом послуг. Підготовка відзиву на апеляційну скаргу у цій справі не потребувала від адвоката вирішення складних правових проблем чи вивчення значного обсягу документів, оскільки позиція позивача була сформована ще в суді першої інстанції.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу до 3 000,00 грн, що відповідатиме критеріям розумності та справедливості у даній справі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 вересня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 січня 2026 року.

Судді Є. П. Євграфова

О. І. Шкоріна

В. В. Саліхов