ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 лютого 2026 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 745/321/25

Головуючий у першій інстанції Стельмах А. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/104/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 10 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та звільнення від сплати аліментів на дитину.

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив виключити з актового запису № 01 про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 відомості про нього, як батька дитини, а також звільнити його від сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнутих за судовим наказом Сосницького районного суду Чернігівської області, ВП № 77223487 та стягнення нарахованої заборгованості по аліментах по цьому виконавчому провадженню.

Мотивуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1 указував, що влітку 2010 року познайомився з ОСОБА_2 , а восени того ж року вони почали спільно жити в цивільному шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі сторін народилась донька ОСОБА_1 . Рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 30 жовтня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. 13 лютого 2023 року Сосницьким районним судом Чернігівської області видано судовий наказ про стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів на утримання дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімум на дитину відповідно віку, щомісячно, починаючи з 08 лютого 2023 року і до повнолітня ОСОБА_1 .

Мірошничекно зазначив, що на початку 2025 року зі слів сестри йому стало відомо про те, що він не являється біологічним батьком ОСОБА_1 , тому просив призначити судово-біологічну (генетичну) експертизу для з`ясування цього питання.

Рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 10 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю, стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача понесені в суді апеляційної інстанції витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що районним судом неправильно застосовано ч. 5 ст. 136 СК України, зокрема, не враховано відсутність у матеріалах цієї належних та допустимих доказів того, що позивач був обізнаним про те, що не являється біологічним батьком ОСОБА_3 саме на момент реєстрації її народження. Указує, що надані відповідачкою письмові матеріали: свідоцтва про народження дитини і укладення шлюбу, витяг з ДРАЦС, записи із трудової книжки ОСОБА_2 , довідка з лікарні про перебування на обліку по вагітності, не містять інформації про обізнаність ОСОБА_1 саме на дату реєстрації народження доньки про те, що скаржник не являється її біологічним батьком.

Вважає, що районний суд надав перевагу поясненням свідків сторони відповідачки, безпідставно відхиливши покази свідків іншої сторони, необґрунтовано визнав недостовірними пояснення сестри позивача ОСОБА_4 . Водночас суд поклав в основу рішення пояснення свідка ОСОБА_5 , яких вона не надавала, оскільки під час допиту зазначила лише про те, що висловлювала захоплення ОСОБА_1 , не кажучи того, що він одружився з жінкою з нерідною дитиною.

Наполягає на тому, що районний суд застосував невірний підхід до розподілу тягара доказування, формально пославшись на статті 12, 81 ЦПК України, оскільки фактично звільнив відповідачку від обов`язку доведення належними та допустимими доказами того, що скаржник на момент реєстрації народження доньки був обізнаним про те, що не являється її біологічним батьком станом на 22 червня 2011 року (дата складання актового запису про народження дитини), що є визначальним при застосуванні положень ч. 5 ст. 136 СК України.

У наданому відзиві ОСОБА_2 , не погодившись із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Обгрунтовуючи доводи відзиву, ОСОБА_2 указувала, що позивачем не надано жодного письмового доказу на підтвердження доводів позову, а свідки з його сторони, це близькі родичі позивача батько ОСОБА_6 та сестра ОСОБА_4 . Водночас допитані судом свідки сторони відповідачки ОСОБА_5 і ОСОБА_7 являються сторонніми особами, не є родичами сторін і не мають особистої зацікавленості у результатах розгляду справи.

ОСОБА_2 зазначає, що заперечення проти позову ґрунтуються на письмових доказах і показах свідків, які узгоджуються між собою та не мають суперечностей. Стверджує, що з 15 листопада 2010 року почала працювати продавцем продовольчих товарів в смт Сосниця № 1 філії ТОВ «ТС плюс», де і познайомилась з позивачем, що підтвердили свідки ОСОБА_7 і ОСОБА_5 . Довідкою № 54 від 30 квітня 2025 року засвідчено її перебування на обліку у зв`язку з вагітністю з 17 листопада 2010 року до пологів 13 червня 2011 року в жіночій консультації Сосницької лікарні.

ОСОБА_2 вважає, що покази свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та письмові докази очевидно свідчать, що знайомство сторін відбулось у листопаді 2010 року, коли відповідачка вже була вагітна (термін 8-9 тижнів), а доньку народила через 6 місяців після знайомства з ОСОБА_1 і майже через 4 місяці після реєстрації шлюбу, отже позивач знав, що не міг бути біологічним батьком народженої дитини.

Наголошує на тому, що донька ОСОБА_1 , яку допитано як свідка, розповіла у суді, що саме позивач повідомив їй у 2020 році, що не являється біологічним батьком дитини, що свідчить про те, що ОСОБА_1 знав про цю обставину задовго до початку 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, а рішення суду скасувати, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, пославшись на показання допитаних свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , дійшов висновку, що на час реєстрації дитини позивачу було достовірно відомо про відсутність кровного споріднення між ним та дитиною ОСОБА_1 , тому в силу вимог ч. 5 ст. 136 СК України він не вправі оспорювати запис про своє батьківство, жодного порушення його прав не було. Суд указав, що ОСОБА_1 звернувся з позовом через вимоги відповідачки утримувати доньку ОСОБА_1 , сплачуючи аліменти, та наявність у нього заборгованості по аліментах.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з наведеним висновком суду, зважаючи на таке.

У справі встановлено, що 19 лютого 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 укладено шлюб (а.с. 9).

Відповідно до копії актового запису про народження № 01, складеного 22 червня 2011 року виконавчим комітетом Лавської сільської ради Сосницького району Чернігівської області, ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідній графі міститься запис про ОСОБА_1 , як батька дитини, та ОСОБА_2 , як матір дитини (а.с. 161).

Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 5 від 06 травня 2025 року, ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком зазначено ОСОБА_1 , матір`ю ОСОБА_2 , реєстрацію народження проведено відповідно до ст. 133 СК України (а.с. 45-47). Заявником є ОСОБА_1 .

Рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 30 жовтня 2020 року розірвано шлюб, зареєстрований 19 лютого 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Коропського районного управління юстиції Чернігівської області, актовий запис № 06, між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 (а.с. 10).

Судовим наказом Сосницького районного суду Чернігівської області від 13 лютого 2023 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08 лютого 2023 року і до повноліття ОСОБА_1 (а.с. 11).

На виконання цього судового наказу 18 лютого 2025 року державним виконавцем Сосницького відділу державної виконавчої служби у Корюківському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження № 77223487 (а.с. 12).

За період з лютого 2023 року по грудень 2024 року сукупний розбір заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів становить 270 712,85 грн, що підтверджено розрахунком заборгованості по ВП № 77223487 (а.с. 14).

За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728сво18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.

Кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу (ч. 1 ст. 18 СК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статями 122 та 125 СК України (ч. 1 ст. 121 СК України).

Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження (ч. 1 та 2 ст. 136 СК України).

У частині п`ятій статті 136 СК закріплене правило, згідно з яким, якщо особа визнала своє батьківство, завідомо знаючи, що вона не є батьком дитини, то оспорювати такий запис вона не може, оскільки ніякого порушення її прав не було подаючи заяву про визнання свого батьківства, вона сама бажала, щоб такий запис був здійснений органами РАЦС.

Зазначена норма спрямована на захист законних інтересів дитини. Вважається, що при прийнятті рішення про «оформлення» свого батьківства чоловік ураховував усі можливі правові наслідки для себе, навіть з урахуванням того, що фактично батьком дитини є інша особа. Саме тому довільна зміна ним у майбутньому початкового рішення чи відзив поданої заяви до органу РАЦС про встановлення батьківства після його державної реєстрації не допускається.

Європейський суд з прав людини зазначив у справі «Йевремович проти Сербії», що у відповідності до статті 8 Конвенції під час розгляду скарги про встановлення батьківства, суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2007 року).

Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також вимогу ухвалювати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII).

Отже, при вирішенні справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін по справі.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звернувшись з позовом, ОСОБА_1 зазначав, що влітку 2010 року познайомився з ОСОБА_2 . У них одразу почалися відносини. На початку грудня 2010 року відповідачка повідомила позивача, що чекає від нього дитину, після чого він зробив їй пропозицію одружитися. У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_1 . Спільне сімейне життя не склалося, рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 30 жовтня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано. На початку 2025 року позивачу стало відомо зі слів сестри ОСОБА_4 , що дитина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не являється його біологічною донькою.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 наполягала на тому, що з відповідачем познайомилась у листопаді 2010 року, коли влаштувалась працювати продавцем продовольчих товарів в смт Сосниця № 1 філії ТОВ «ТС плюс», де відповідач працював охоронцем. Знайомлячись з позивачем, ОСОБА_2 вже була вагітна (термін 8-9 тижнів), про що невдовзі повідоміла ОСОБА_1 . Позивач сказав, що дитина не є перешкодою для стосунків. 19 лютого 2010 року сторони зареєстрували шлюб.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 136 СК не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу.

За приписами частини п`ятої статті 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати.

Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України, на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.

За обставинами цієї справи ОСОБА_2 не оспорює того, що позивач не являється батьком доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , через що судова експертиза для визначення наявності або відсутності між ними кровної спорідненості не призначалась.

На підтвердження доводів про обізнаність ОСОБА_1 на момент реєстрації дитини про те, що не є її батьком, відповідачка надала наступні письмові докази: копію трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01 жовтня 2008 року, де міститься запис № 3 про початок роботи продавцем продовольчих товарів в смт Сосниця № 1 філії ТОВ «ТС плюс»; довідку КНП «Сосницька лікарня Сосницької селищної ради» № 54 від 30 квітня 2025 року про перебування на обліку по вагітності з 17 листопада 2010 року до пологів 13 червня 2011 року в жіночій консультації; обмінну картку пологового будинку, пологового відділення форми № 113/о про те, що 13 червня 2011 року відбулись пологи на 40 тижні вагітності.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, послався на покази свідка ОСОБА_5 , за якими між свідком та позивачем відбулась розмова щодо обставин визнання ним батьківства відносно нерідної дитини. Колегія суддів, ураховуючи доводи апеляційної скарги про неправильне відображення суті показів цього свідка, прослухала запис допиту ОСОБА_5 . Зазначений свідок пояснила, що при знайомстві з ОСОБА_1 говорила йому, що він молодець, висловлювала захват від того, що є такі чоловіки. Не змогла точно відтворити розмову та слова, які сказала позивачу, оскільки пройшло багато часу. ОСОБА_5 повідомила, що зі слів відповідачки дізналась про те, що ОСОБА_1 знав, що не є батьком дитини.

Отже, на думку суду, ці пояснення ОСОБА_5 не підтверджують того, що позивач на момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є її батьком, або не міг про це не знати. Суд вважає, що покази свідка щодо обставин розмови з ОСОБА_1 є аж занадто загальними, зважаючи на її предмет та зміст, що стосувався чутливої сфери подружнього життя. Крім цього, свідок зазначила, що саме від ОСОБА_2 довідалась про те, що батько знає, що дитина йому нерідна. ОСОБА_5 є кумою відповідачки та відповідно хрещеною ОСОБА_3 , отже колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_2 про те, що допитані судом свідки її сторони не зацікавлені в результатах розгляду справи.

Свідок ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пояснила, що у 2020 році позивач після сварки з відповідачкою розповів їй, що не є її батьком. Зміст цих свідчень зводиться до того, з якого часу дитині стало відомо, що ОСОБА_1 не є її рідним батьком. Проте ОСОБА_3 не зазначила, що позивач, повідомивши їй про відсутність кровного споріднення, зазначив, що завжди знав про цю обставину. Дівчинка повідомила суду, що знає біологічного батька та спілкувалася з ним.

Відповідно до ч. 2 с. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, висновок суду щодо обізнаності ОСОБА_1 на час реєстрації доньки про те, що вона не є його рідною дитиною, не може ґрунтуватись лише на показах свідків. При цьому, суд вважає з огляду на діаметрально протилежні покази свідків обох сторін, що сторонні особи не можуть достеменно стверджувати про те, коли сторони почали стосунки, а також щодо їх близькості, оскільки це охоплюється поняттям приватності.

Наявна в матеріалах справи копія трудової книжки ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 від 01 жовтня 2008 року свідчить про її працевлаштування 15 листопада 2010 року на посаду продавця продовольчих товарів роздрібного магазину в смт Сосниця № 1 (наказ № 31-к від 15 листопада 2010 року) (а.с. 59-61), що не заперечує і ОСОБА_1 , проте цей доказ не підтверджує доводи відповідачки про початок відносин із позивачем саме в цей період та не спростовує доводи ОСОБА_1 щодо знайомства влітку 2010 року в сільському клубі в с. Вишеньки Чернігівської області.

Апеляційний суд не вважає, як про це стверджує сторона відповідача, зловживанням процесуальними правами зміст позову щодо обставин знайомства сторін. Позовну заяву складала представник позивача, яка відобразила у ній доводи ОСОБА_1 про те, що сторони познайомились влітку 2010 року. Ця позиція скаржника протягом судового розгляду не змінювалась.

Відповідачкою не надано належних доказів, якими б могли бути скріншоти листування в телефоні або виписки з Telegram, Viber, WhatsApp, Facebook Messenger тощо, запити в друзі у соціальних мережах; спільні фото та мітки (геолокація) тощо, які б однозначно ствердно могли свідчити про знайомство сторін у листопаді 2010 року. Водночас навіть у разі підтвердження цих доводів ОСОБА_2 наведене не свідчить безумовно та однозначно про те, що позивач знав, будучи у шлюбі та реєструючи доньку, що не є батьком дитини.

Довідка КНП «Сосницька лікарня Сосницької селищної ради» № 54 від 30 квітня 2025 року про перебування ОСОБА_2 на обліку по вагітності з 17 листопада 2010 року до пологів 13 червня 2011 року в жіночій консультації (а.с. 49), а також обмінна картка пологового будинку, пологового відділення від 17 червня 2011 року форми № 113/о про те, що 13 червня 2011 року відбулись пологи на 40 тижні вагітності (а.с. 50) не підтверджує обізнаності позивача в момент реєстрації дитини, що він не являвся її біологічним батьком. У справі відсутні медичні документи щодо складного протікання вагітності відповідачки, проходження позивачем у цей час певних медичних обстежень, скрінінгів аналізів або процедур, які б давали підстави для висновку щодо його обізнаності про відсутність між ним та дитиною кровного споріднення. Тобто судом не встановлено, що за обставинами справи ОСОБА_1 не міг не знати про те, що донька йому нерідна.

Особисте звернення позивача для отримання свідоцтва про народження доньки також не є тією обставиною, яка у цій справі підтверджує обізнаність ОСОБА_1 на момент реєстрації про те, що він не є батьком, або ж того, що він не міг про це не знати, з огляду на те, що сторони перебували у шлюбі.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунуватись на припущеннях. Інших письмових доказів щодо викладених відповідачкою заперечень проти позову не надано.

Посилання ОСОБА_2 на те, що позивачем не надано жодних письмових доказів на підтвердження заявлених вимог, не заслуговують на увагу, оскільки саме на відповідачку покладається тягар доказування того, що скаржник в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є її батьком, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.

ОСОБА_1 зазначав, що не знав про те, що донька йому нерідна, та, звернувшись з цим позовом, просив призначити судово-генетичну експертизу, однак, у зв`язку із визнанням сторонами тієї обставини, що позивач не є біологічним батьком дитини, відповідно, підстави для призначення експертизи із урахуванням положень ст. 105 ЦПК України у суду були відсутні.

Оцінивши надані у сукупності письмові докази та показання допитаних у районному суді свідків, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок щодо доведеності за обставинами справи того, що на момент державної реєстрації позивач знав, що він не є біологічним батьком доньки, тому не має право оспорювати батьківство відповідно до ч. 5 ст. 136 СК України.

При цьому колегія суддів ураховує, що ОСОБА_9 знає біологічного батька та спілкувалася з ним, про що повідомлила суду. Отже, задоволення цього позову не порушить найкращі інтереси дитини, не зробить її безбатченком, але забезпечить баланс між інтересами дитини та сторін по справі.

Отже, позовні вимоги про виключення з актового запису № 1 про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 відомостей про ОСОБА_1 як батька дитини є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги про звільнення від сплати аліментів на дитину, колегія суддів ураховує наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що судовим наказом Сосницького районного суду Чернігівської області від 13 лютого 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08 лютого 2023 року і до повноліття ОСОБА_1 (а.с. 11).

За період з лютого 2023 року по грудень 2024 року сукупний розмір заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів становить 270 712,85 грн, що підтверджено розрахунком заборгованості по ВП № 77223487 (а.с. 14).

Факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків щодо дитини, визначених розділом ІІІ Сімейного кодексу України, у тому числі обов`язків щодо утримання дитини.

За загальним змістом цих норм обов`язок утримання дитини батьком дитини виникає з підстав походження дитини саме від цього батька або на підставі акта про визнання особи батьком.

Такого обов`язку в особи, яка не визнана батьком дитини, не виникає.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина..

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Згідно з ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (наприклад, у зв`язку із перебуванням платника аліментів у лавах Збройних Сил України, тяжким матеріальним становищем тощо).

Дана норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами.

Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Лише за наявності обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Позивач, заявляючи вимоги про звільнення від сплати аліментів та заборгованості за аліментами у ВП № 77223487, посилався на відсутність кровного споріднення з дитиною ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд ураховує, що аліментний обов`язок позивача було засновано на факті батьківства, а виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не є біологічним батьком дитини, підтверджує, що скаржник не є (і, відповідно, ніколи не був) батьком дитини.

Наслідком виключення з актового запису про народження дитини відомостей про позивача як батька дітини є, зокрема, відсутність у позивача від самого початку існування спірних правовідносин обов`язку утримання дітей, адже за змістом положень ст. 180 СК України обов`язок утримання дитини несуть лише її батьки.

Отже, виключення запису про батьківство позивача є обставиною, що має істотне значення у розумінні ч. 2 ст. 197 СК України, і відповідно, є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за період, коли він був записаний батьком дитини

Схожі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 477/1165/20.

При цьому звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами не призведе до порушення якнайкращих інтересів дитини. Саме батьки за положеннями ст. 180 СК України зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. ОСОБА_2 не позбавлена права звернутися з позовом до біологічного батька доньки про встановлення батьківства та стягнення аліментів на її утримання.

Зважаючи на доведені обставини відсутності кровного споріднення позивача та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також висновок суду про наявність підстав для виключення запису про позивача, як батька, з актового запису про народження ОСОБА_1 , колегія суддів вважає обгрунтованими позовні вимоги про звільнення позивача від сплати аліментів, стягнутих за судовим наказом Сосницького районного суду Чернігівської області від 13 лютого 2023 року (справа № 745/97/23), ВП № 77223487 та заборгованості за аліментами у цьому виконавчому провадженні.

Беручи до уваги наведене вище, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача (ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України).

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_1 , слід стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 4 844,80 грн судового збору, з яких: 1 937,92 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та 2 906,88 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання про відшкодування ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зважає на таке.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно із ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Верховний Суд у постановах від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 навів правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та не співмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Аналогічні висновки викладені й в постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 456/456/20, від 01 листопада 2022 року у справі № 757/24445/21-ц, від 17 листопада 2022 року у справі № 687/35/21, від 11 січня 2023 року у справі № 479/475/21.

Визначаючи суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

Втім, незалежно від того, яким є порядок обчислення гонорару, форма та строки його сплати, важливо, щоб його розмір відповідав визначеним процесуальним кодексом критеріям співмірності. А саме: складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт; ціні позову та/або значенню справи для сторони, в тому числі впливу вирішення справи на репутацію сторони або публічного інтересу до справи.

Представництво інтересів ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції адвокат Допа І.І. здійснювала на підставі договору про надання правничої допомоги від 20 вересня 2025 року (а.с. 193) та ордеру серії СВ № 1144703 від 02 жовтня 2025 року (а.с. 191 зворот).

За умовами п. 2.1. укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Допою В.І. договору про надання правничої допомоги від 20 вересня 2025 року адвокат надає правову допомогу на будь-якій стадії цивільного процесу.

Пунктами 3.4.2. клієнт зобов`язаний оплатити гонорар за надання ним правничої допомоги в Чернігівському апеляційному суді в справі № 745/321/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та звільнення від сплати аліментів у розмірі 20 000 грн

Відповідно до постанови Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною або тільки має бути сплачено.

Актом виконаних робіт, складеним 02 жовтня 2025 року між ОСОБА_1 та адвокатом Допою В.І. підтверджено, що адвокатом надано клієнту наступні юридичні послуги (а.с. 194):

- попередній аналіз рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 10 вересня 2025 року у справі № 745/321/25, надання усної консультації, оформлення договору про надання правничої допомоги на представництво інтересів клієнта в суді у кількості 5 годин;

- детальне вивчення судової практики Верховного Суду у справах про оспорювання батьківства та звільнення від сплати аліментів, визначення правової позиції з клієнтом, виготовлення копій документів - у кількості 10 годин;

- підготовка апеляційної скарги - у кількості 10 годин;

- участь в судових засіданнях по справі у кількості 3 години.

Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та задовольняє вимоги ОСОБА_1 , наявні підстави для розподілу між сторонами витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає, що визначена тривалість послуг адвоката строком 5 годин за попередній аналіз рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 10 вересня 2025 року у справі № 745/321/25, надання усної консультації, оформлення договору про надання правничої допомоги на представництво інтересів клієнта є завищеною, оскільки позиція сторони була сформованою при зверненні з цим позовом та залишилася незмінною в суді апеляційної інстанції.

Зазначені в акті виконаних послуг витрати адвоката за детальне вивчення судової практики Верховного Суду у справах про оспорювання батьківства та звільнення від сплати аліментів, визначення правової позиції з клієнтом, виготовлення копій документів у кількості 10 годин, а також підготовка апеляційної скарги у кількості 10 годин охоплюються послугою зі здійснення підготовки та подання апеляційної скарги, тобто за своєю суттю є послугами, які дублюються, складовими одного завдання.

Адвокат Допа В.І. брала участь у двох судових засіданнях апеляційного суду, зокрема, 14 січня 2026 року та 18 лютого 2026 року, які тривали дві години.

Отже, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що розмір заявлених представником позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20 000 грн не відповідає критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не є співмірними з виконаною роботою в суді апеляційної інстанції, тому доходить висновку за необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 10 000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції. Саме такий розмір буде відповідати критеріям реальності витрат на послуги адвоката та розумності їхнього розміру.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 10 вересня 2025 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та звільнення від сплати аліментів на дитину задовольнити.

Виключити з актового запису № 1 про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 , уродженки с. Лозова Сосницького району Чернігівської області, складеного 22 червня 2011 року виконавчим комітетом Лавської сільської ради Сосницького району Чернігівської області, відомості про ОСОБА_1 як батька дитини.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнутих за судовим наказом Сосницького районного суду Чернігівської області від 13 лютого 2023 року (справа № 745/97/23), ВП № 77223487 та заборгованості за аліментами у цьому виконавчому провадженні.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 844,80 грн судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій, 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 23 лютого 2026 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова