ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року

м. Київ

справа № 1309/9120/12

провадження № 61-6900св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача Литвиненко І. В.,

суддів Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

заявник (стягувач) - ОСОБА_1 ,

суб`єкти оскарження: Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів), Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів),

заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 07 січня 2025 року під головуванням судді Боровкова Д. О. та постанову Львівського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М., у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність заступника начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Пахоліка Ростислава Вікторовича, державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мельника Юрія Романовича, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст скарги

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив:

- визнати неправомірною бездіяльність Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Шевченківський ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ) щодо примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі № 1309/9120/12 про участь батька у вихованні та спілкуванні з дитиною щодо вжиття дієвих заходів із залучення органу опіки і піклування, спеціаліста у сфері дитячої психології та розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду про контакт дитини з батьком в межах ВП № НОМЕР_1;

- визнати неправомірною бездіяльність заступника начальника ЗМРУМЮ - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМРУМЮ Пахоліка Р. В. щодо не вжиття заходів із залучення органу опіки і піклування, спеціаліста у сфері дитячої психології в межах ВП № НОМЕР_1;

- зобов`язати заступника начальника ЗМРУМЮ - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМРУМЮ Пахоліка Р. В. забезпечити передачу виконавчого провадження до вказаного управління;

- забезпечити об`єднання всіх виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження;

- забезпечити утворення виконавчої групи з виконання рішення суду у справі № 1309/9120/12;

- забезпечити долучення спеціаліста від дитячої психології;

- винести окрему ухвалу, в якій звернути увагу, що комплекс дій суб`єктів владних повноважень у справі № 1309/9120/12 може де-факто не відповідати вимогам статті 51 Конституції України.

В обґрунтування вимог вказував, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її виховання задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною - донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши його участь у вихованні дитини на підставі графіку згідно з витягом з протоколу № 17 засідання комісії з питань захисту прав дитини Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 13 вересня 2012 року, а саме: щотижнево з 18:00 год. п`ятниці до 21:00 год. суботи за місцем проживання батька; щотижнево з 18:00 год. до 21:00 год. середи спільна прогулянка.

Вказане судове рішення знаходилося на виконанні у різних виконавчих службах м. Львова. У рішенні від 07 жовтня 2021 року у справі «Вихованок проти України» (заява № 12962/19) Європейський суд з прав людини зазначив, що під час здійснення виконавчого провадження вжиті державними виконавцями заходи по суті зводилися лише до повідомлення про неуспішні спроби провести побачення та відмову дитини бачитися із заявником.

Також, у постанові від 08 березня 2023 року Верховний Суд зобов`язав ЗМРУМЮ вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі № 1309/9120/12 про контакт дитини з батьком.

Разом з цим, суб`єкти оскарження ігнорують вказані судові рішення.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Залізничний районний суд м. Львова ухвалою від 07 січня 2025 року скаргу задовольнив частково.

Визнав неправомірною бездіяльність заступника начальника ЗМРУМЮ - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМРУМЮ Пахоліка Р. В. та державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ Мельника Ю. Р. щодо не розгляду заяв ОСОБА_1 від 10 грудня 2024 року № 11, від 17 грудня 2024 року № 12 та від 21 грудня 2024 року № 12, у виконавчому проваджені № НОМЕР_1.

Зобов`язав заступника начальника ЗМРУМЮ - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМРУМЮ Пахоліка Р. В. та державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ Мельника Ю. Р. розглянути заяви ОСОБА_1 від 10 грудня 2024 року № 11, від 17 грудня 2024 року № 12, від 21 грудня 2024 року № 12 та надати відповідь на вказані заяви.

В іншій частині вимог скарги відмовив.

Ухвала суду першої інстанції обґрунтована тим, що ОСОБА_1 у 2024 році неодноразово звертався до суду зі скаргами на дії/бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб виконавчої служби.

Зокрема, судовими рішеннями, які знаходяться у законній силі, вже визнано бездіяльність державного виконавця щодо вжиття дієвих заходів із залучення органу опіки і піклування, спеціаліста у сфері дитячої психології, розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду про контакт дитини з батьком в межах виконання рішення суду у ВП № НОМЕР_1 та виконання судового рішення в межах ВП № НОМЕР_1 у розумні строки в цілому, зобов`язано державного виконавця усунути вказані порушення із забезпеченням прав та законних інтересів учасників виконавчого провадження, а також зобов`язано органи державної виконавчої служби негайно вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі № 1309/9120/12.

У цій скарзі ОСОБА_1 фактично вдруге звертається до суду з аналогічними вимогами, а саме просив зобов`язати посадових осіб державної виконавчої служби вжити заходи із залучення органу опіки і піклування, спеціаліста у сфері дитячої психології та вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі № 1309/9120/12, однак суд вказав, що не вбачає правових підстав вдруге зобов`язувати державного виконавця та інших осіб виконавчої служби вчиняти вищевказані дії, оскільки відповідні судові рішення після набрання ними законної сили мають в обов`язковому порядку бути виконані всіма посадовими особами державної виконавчої служби.

Щодо вимог про зобов`язання заступника начальника ЗМРУМЮ - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМРУМЮ Пахоліка Р. В. та інших посадових осіб вчинити дії щодо передачі виконавчого провадження з примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі № 1309/9120/12 до управління, об`єднати всі виконавчі провадження в одне зведене провадження, забезпечити утворення виконавчої групи, суд дійшов висновку, що повноваження начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМРУМЮ щодо передачі виконавчого листа № 1309/9120/12 іншому органу державної виконавчої служби, об`єднання виконавчих проваджень в зведене провадження, створення виконавчої групи за своєю правовою природою є дискреційними, тому вищевказані вимоги задоволенню не підлягали, оскільки суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, у грудні 2024 року заявник у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 подав на адресу ЗМРУМЮ та Шевченківського ВДВС у м. Львові три заяви, а саме: заяву від 10 грудня 2024 року № 11 щодо передачі вказаного виконавчого провадження на розгляд Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМРУМЮ; заяву від 17 грудня 2024 року № 12 щодо об`єднання виконавчих проваджень в зведене провадження та створення виконавчої групи та заяву від 21 грудня 2024 року № 12 щодо об`єднання виконавчих проваджень та створення виконавчої групи, які виконавець зобов`язаний був розглянути, однак будь-яких конкретних правових доказів про дотримання та виконання державним виконавцем вимог пункту 3 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» суду не надано.

Щодо вимоги скарги про постановлення судом окремої ухвали, суд зазначив, що 12 червня 2024 року суд вже постановив окрему ухвалу, в якій звернув увагу ЗМРУМЮ на необхідність обов`язкового виконання постанови Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 1309/9120/12 в частині вжиття заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі № 1309/9120/12 про контакт дитини з батьком, яка оскаржена в апеляційному порядку, тому суд не вбачав підстав для повторного постановлення окремої ухвали.

Львівський апеляційний суд постановою від 29 квітня 2025 року апеляційну скаргу Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ задовольнив частково.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 07 січня 2025 року в частині задоволення скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльність заступника начальника ЗМРУМЮ - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМРУМЮ Пахоліка Р. В. та державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ Мельника Ю. Р. щодо не розгляду заяв ОСОБА_1 від 10 грудня 2024 року № 11, від 17 грудня 2024 року № 12 та від 21 грудня 2024 року № 12, у виконавчому проваджені № НОМЕР_1, зобов`язання розглянути заяви ОСОБА_1 від 10 грудня 2024 року № 11, від 17 грудня 2024 року № 12, від 21 грудня 2024 року № 12 та надати відповідь на вказані заяви, скасував.

В іншій частині ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 07 січня 2025 року залишив без змін.

Ухвалу суду першої інстанції, якою вимоги скарги ОСОБА_1 задоволено частково, оскаржив лише Шевченківський ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ та виключно в частині задоволених вимог скарги, тому апеляційний суд, слідуючи принципу диспозитивності, законність оскаржуваної ухвали в іншій частині не перевіряв.

Апеляційний суд виходив з того, що фактично не заперечуючи факт ненадання відповідей на заяви ОСОБА_1 , Шевченківський ВДВС ЗМРУМЮ вказував на те, що 19 грудня 2024 року відбулася масштабна зовнішня кібератака на території України, внаслідок чого тимчасово призупинено роботу Єдиних та Державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України, у тому числі, автоматизованої системи виконавчого провадження та Єдиного реєстру боржників, про що державним виконавцем повідомлено ОСОБА_1 письмово у відповідь на заяву від 21 грудня 2024 року № 12 та уточнено, що усі дії будуть здійснені після відновлення доступу до реєстру, чим обґрунтовував правомірність дій державного виконавця Шевченківського ВДВС Мельника Ю. Р.

Натомість, задовольняючи частково скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції вийшов за межі доводів та вимог скарги заявника, залишив поза увагою те, що задоволені вимоги ОСОБА_1 не заявляв, відтак помилково розглянув такі питання.

З врахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що ухвала суду першої інстанції в оскарженій частині постановлена без дотримання норм процесуального права.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги

У травні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 07 січня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 05 жовтня 2022 року у справі № 923/199/21 та № 922/1830/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009, у постановах Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 761/35081/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 826/16495/17, від 25 січня 2019 року у справі № 826/382/18, від 13 березня 2019 року у справі № 826/11708/17, від 08 липня 2021 року у справі № 160/674/19, від 20 травня 2022 року у справі № 340/370/21, від 16 травня 2023 року у справі № 380/3195/22.

Суд першої інстанції, вийшовши за межі вимог скарги, в порушення принципу диспозитивності, задовольнив вимоги, які ОСОБА_1 не заявляв.

Апеляційний суд проігнорував всі докази у цій справі, які підтверджують, що під час здійснення виконавчого провадження вжиті державними виконавцями заходи по суті зводяться лише до повідомлення про неуспішні спроби. Також, суд залишив поза увагою додаткові пояснення стягувача від 24 квітня 2025 року.

Крім того, не відновлюючи виконавче провадження, а відкриваючи нові виконавчі провадження, виконавці діяли без дотримання вимог законодавства про виконавче провадження, що має значення для правильного вирішення справи, тобто діяли всупереч порядку виконання рішення про встановлені побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною, що визначає стаття 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», ігнорували забезпечення найкращих інтересів дитини.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2025 року від ЗМРУМЮ до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення.

Зазначало, що з огляду на чинні норми Закону України «Про виконавче провадження» відсутні правові підстави для створення виконавчої групи.

У начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМРУМЮ Пахоліка Р. В. відсутні правові підстави для долучення спеціаліста від дитячої психології у виконавчому провадженні. При цьому, 27 грудня 2024 року затверджено комплексну стратегію примусового виконання рішення суду у цій справі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 11 червня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі, витребував справу із Залізничного районного суду м. Львова.

08 липня 2025 року цивільна справа № 1309/9120/12 надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 08 січня 2026 року призначив справу до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її виховання.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною - донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши його участь у вихованні дитини на підставі графіку згідно з витягом з протоколу № 17 засідання комісії з питань захисту прав дитини Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 13 вересня 2012 року, а саме: щотижнево з 18:00 год. п`ятниці до 21:00 год. суботи за місцем проживання батька; щотижнево з 18:00 год. до 21:00 год. середи спільна прогулянка з батьком; 15 днів у зимовий та 15 днів у літній періоди спільного відпочинку з батьком.

Постановою ВП № НОМЕР_2 від 02 лютого 2021 року старшим державним виконавцем Личаківського ВДВС у м. Львові відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1309/9120/12.

Постановою виконуючого обов`язки заступника начальника ЗМРУМЮ (м. Львів) від 10 лютого 2021 року № 3 та постановою від 16 лютого 2021 року державного виконавця Личаківського ВДВС у м. Львові ВП № НОМЕР_2 передано на виконання до Сихівського ВДВС у м. Львові.

З 03 листопада 2022 року вищевказаний виконавчий лист № 1309/9120/12 перебуває на виконані у Шевченківському ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ, що підтверджується постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ Мельника Ю. Р. (виконавче провадження № НОМЕР_1).

Таким чином, на примусовому виконанні у Шевченківському ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ перебуває ВП № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 1309/9120/12 про контакт батька з дитиною.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частинами першою, другою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.

Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно зі статтею 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з положеннями статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Апеляційний суд встановив, що у поданій скарзі ОСОБА_1 просив:

- визнати неправомірною бездіяльність Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Шевченківський ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ) щодо примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі № 1309/9120/12 про участь батька у вихованні та спілкуванні з дитиною щодо вжиття дієвих заходів із залучення органу опіки і піклування, спеціаліста у сфері дитячої психології та розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду про контакт дитини з батьком в межах ВП № НОМЕР_1;

- визнати неправомірною бездіяльність заступника начальника ЗМРУМЮ - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМРУМЮ Пахоліка Р. В. щодо не вжиття заходів із залучення органу опіки і піклування, спеціаліста у сфері дитячої психології в межах ВП № НОМЕР_1;

- зобов`язати заступника начальника ЗМРУМЮ - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМРУМЮ Пахоліка Р. В. забезпечити передачу виконавчого провадження до вказаного управління;

- забезпечити об`єднання всіх виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження;

- забезпечити утворення виконавчої групи з виконання рішення суду у справі № 1309/9120/12;

- забезпечити долучення спеціаліста від дитячої психології;

- винести окрему ухвалу, в якій звернути увагу, що комплекс дій суб`єктів владних повноважень у справі № 1309/9120/12 може де-факто не відповідати вимогам статті 51 Конституції України.

Доводи ОСОБА_1 у його скарзі на дії державного виконавця у даному провадженні фактично зводиться до того, що судові рішення у справі № 1309/9120/12 про контакт дитини з батьком, ігноруються, заходи щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання такого не розроблені. Звертав увагу на тривалість розгляду справ та кількість поданих заяв відповідних суб`єктам та скарг на їх дії та бездіяльність.

Із матеріалів справи вбачається, що у грудні 2024 року ОСОБА_1 у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 подав на адресу ЗМРУМЮ та Шевченківського ВДВС у м. Львові три заяви, а саме:

- заяву від 10 грудня 2024 року № 11 щодо передачі вказаного виконавчого провадження на розгляд Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМРУМЮ;

- заяву від 17 грудня 2024 року № 12 щодо об`єднання виконавчих проваджень в зведене провадження та створення виконавчої групи;

- заяву від 21 грудня 2024 року № 12 щодо об`єднання виконавчих проваджень та створення виконавчої групи (а.с. 71-78).

Разом з цим, докази надання відповідей на такі заяви у матеріалах справи відсутні.

Фактично не заперечуючи факт ненадання відповідей на ці заяви ОСОБА_1 , Шевченківський ВДВС ЗМРУМЮ зазначив, що 19 грудня 2024 року відбулася масштабна зовнішня кібератака на території України, внаслідок чого тимчасово призупинено роботу Єдиних та Державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України, у тому числі, автоматизованої системи виконавчого провадження та Єдиного реєстру боржників, про що державним виконавцем повідомлено ОСОБА_1 письмово у відповідь на заяву від 21 грудня 2024 року № 12 та уточнено, що усі дії будуть здійснені після відновлення доступу до реєстру, чим обґрунтовує правомірність дій державного виконавця Шевченківського ВДВС Мельника Ю. Р.

Разом з тим, основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Отже, суд першої інстанції не врахував, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин); формування змісту та обсягу вимог є диспозитивним правом заявника.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Апеляційний суд зазначив, що ухвалу суду першої інстанції, якою вимоги скарги ОСОБА_1 задоволено частково, оскаржив в апеляційному порядку лише Шевченківський ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ та виключно в частині задоволених вимог скарги, тому апеляційний суд, слідуючи принципу диспозитивності, законність оскарженої ухвали в іншій частині не перевіряв.

Таким чином, суд апеляційної інстанції встановивши, що вимог про визнання неправомірною бездіяльність заступника начальника ЗМРУМЮ - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМРУМЮ Пахоліка Р.В. та державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ Мельника Ю. Р. щодо не розгляду заяв ОСОБА_1 від 10 грудня 2024 року № 11, від 17 грудня 2024 року № 12 та від 21 грудня 2024 року № 12 у виконавчому проваджені № НОМЕР_1 та зобов`язання вказаних суб`єктів розглянути зазначені заяви та надати відповідь на них, ОСОБА_1 не заявляв, тому дійшов правильного висновку, що суд першої інстанції вийшов за межі доводів та вимог скарги ОСОБА_1 .

При цьому у касаційній скарзі ОСОБА_1 також зазначив, що суд першої інстанції, вийшовши за межі вимог скарги, в порушення принципу диспозитивності, задовольнив вимоги, які він не заявляв.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі

№ 129/1033/13-ц, від 05 жовтня 2022 року у справі № 923/199/21 та № 922/1830/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009, у постановах Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 761/35081/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 826/16495/17, від 25 січня 2019 року у справі № 826/382/18, від 13 березня 2019 року у справі № 826/11708/17, від 08 липня 2021 року у справі № 160/674/19, від 20 травня 2022 року у справі № 340/370/21, від 16 травня 2023 року у справі № 380/3195/22, колегією суддів відхиляються, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У липні 2025 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшла відповідь на відзив на касаційну скаргу.

Відповідно до частини першої статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. За змістом статей 392-395 ЦПК України заявами по суті справи в суді касаційної інстанції є саме касаційна скарга та відзив на касаційну скаргу.

У цій справі суд касаційної інстанції не вважав за необхідне та не надавав учасникам справи дозволу на подання додаткових пояснень щодо окремих питань, які б виникли при розгляді справи в суді касаційної інстанції, у зв`язку із чим Верховний Суд не вбачає підстав для надання детальної відповіді на інші аргументи учасників справи по суті спору, які не наведені в касаційній скарзі та відзиві на неї (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20).

Разом з тим, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Касаційний суд звертає увагу, що:

підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції є ухвалення цим судом рішення без додержання норм матеріального або процесуального права, і такий висновок має робитися судом апеляційної інстанції тільки у тому разі, якщо судове рішення суду першої інстанції переглядається по суті. Якщо в певній частині судове рішення суду першої інстанції не оскаржується в апеляційному порядку, то це не є підставою для його скасування із вказівкою про це в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції. Тобто, якщо в певній частині судове рішення суду першої інстанції не оскаржується в апеляційному порядку, то в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути вказано, з урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги, в якій саме частині судове рішення суду першої інстанції скасовано (змінено або залишено без змін) (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 761/6295/17, постанову Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 210/3890/19);

підставою для залишення судового рішення суду першої інстанції без змін є ухвалення судом першої інстанції судового рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і такий висновок має робитися судом апеляційної інстанції тільки у тому разі, якщо судове рішення суду першої інстанції переглядається по суті. Якщо в певній частині судове рішення суду першої інстанції не оскаржується в апеляційному порядку, то це не є підставою для залишення судового рішення суду першої інстанції без змін, із вказівкою про це в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції. Тобто, якщо в певній частині судове рішення суду першої інстанції не оскаржується в апеляційному порядку, то в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути вказано, з урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги, в якій саме частині судове рішення суду першої інстанції залишено без змін (змінено чи скасовано). У разі, якщо судове рішення суду першої інстанції повністю оскаржується в апеляційному порядку, то в апеляційного суду відсутні підстави для вказівки в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції про те, що судове рішення залишаться без змін тільки в певній частині (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі № 362/2035/18).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини перша, друга, четверта статті 367 ЦПК України).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті (пункт 1 частини першої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

У справі, що переглядається, Залізничний районний суд м. Львова ухвалою від 07 січня 2025 року скаргу задовольнив частково. Визнав неправомірною бездіяльність заступника начальника ЗМРУМЮ - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМРУМЮ Пахоліка Р. В. та державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ Мельника Ю. Р. щодо не розгляду заяв ОСОБА_1 від 10 грудня 2024 року № 11, від 17 грудня 2024 року № 12 та від 21 грудня 2024 року № 12, у виконавчому проваджені № НОМЕР_1. Зобов`язав заступника начальника ЗМРУМЮ - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМРУМЮ Пахоліка Р. В. та державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ Мельника Ю. Р. розглянути заяви ОСОБА_1 від 10 грудня 2024 року № 11, від 17 грудня 2024 року № 12, від 21 грудня 2024 року № 12 та надати відповідь на вказані заяви. В іншій частині вимог скарги відмовив.

Ухвалу суду першої інстанції, якою вимоги скарги ОСОБА_1 задоволено частково, оскаржив Шевченківський ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ та виключно в частині задоволених вимог скарги, тому апеляційний суд, слідуючи принципу диспозитивності, законність оскаржуваної ухвали в іншій частині не перевіряв.

Львівський апеляційний суд постановою від 29 квітня 2025 року апеляційну скаргу Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ задовольнив частково.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 07 січня 2025 року в частині задоволення скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльність заступника начальника ЗМРУМЮ - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМРУМЮ Пахоліка Р. В. та державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ Мельника Ю. Р. щодо не розгляду заяв ОСОБА_1 від 10 грудня 2024 року № 11, від 17 грудня 2024 року № 12 та від 21 грудня 2024 року № 12, у виконавчому проваджені № НОМЕР_1, зобов`язання розглянути заяви ОСОБА_1 від 10 грудня 2024 року № 11, від 17 грудня 2024 року № 12, від 21 грудня 2024 року № 12 та надати відповідь на вказані заяви, скасував.

В іншій частині ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 07 січня 2025 року залишив без змін.

Проте під час апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції переглянув ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 07 січня 2025 року в повному обсязі, зазначивши, зокрема, в резолютивній частині: «В іншій частині ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 07 січня 2025 року залишити без змін»;

Таким чином, апеляційний суд вийшов за межі доводів та вимог апеляційної скарги, зазначивши в резолютивній частині постанови про залишення ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 07 січня 2025 року в іншій частині без змін, чим порушив частину першу статті 367 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 оскаржує ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 07 січня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року в повному обсязі. Водночас постанова апеляційного суду за результатами перегляду за апеляційною скаргою Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮухвалена з порушенням меж апеляційного перегляду, мотивувальна частина постанови містить висновки тільки щодо вимог, які задовольнив суд першої інстанції та які ОСОБА_1 не заявляв. Проте апеляційний суд в іншій частині ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 07 січня 2025 року залишив без змін.

Тому вказана постанова апеляційного суду не може бути предметом касаційного перегляду за касаційною скаргою ОСОБА_1 у частині вимог, які не були предметом апеляційного перегляду, тому суд касаційної інстанції не переглядає доводи касаційної скарги в зазначеній частині.

За таких обставин постанову апеляційного суду в частині залишення ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 07 січня 2025 року (в іншій частині) без змін слід скасувати.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково; постанову апеляційного суду в частині залишення без змін ухвали суду першої інстанції скасувати; постанову апеляційного суду в частині скасування ухвали суду першої інстанції залишити без змін.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У липні 2025 року ОСОБА_1 заявив клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на те, що вирішення правового регулювання виключної правової проблеми та формування єдиної правозастосовчої практики і забезпечення розвитку права щодо забезпечення реалізації державної політики у сферах організації примусового виконання рішень про контакт одного з батьків з дитиною, в дотримання «найкращих інтересів» дитини, розробки комплексної стратегії виконання судових рішень про контакт одного з батьків з дитиною та цільової програми підтримки дитини, яка проявляє ознаки відчуження одного з батьків, на що звертав увагу ЄСПЛ, - дотримання принципу правової визначеності можливе лише шляхом застосування передбачених законом механізмів забезпечення єдності судової практики.

Колегія суддів Верховного Суду не знаходить правових підстав для задоволення вказаного клопотання.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц (провадження № 14-475цс18), виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки заявником не наведено мотивів та аргументів для такої передачі, наведені заявником обґрунтування у розумінні положень частини п`ятої статті 403 ЦПК України не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а тому у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року в частині залишення ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 07 січня 2025 року без змін скасувати.

Постанову Львівського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року в частині скасування ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 07 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Литвиненко

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

Є. В. Петров

В. В. Сердюк