Справа № 372/373/25
Провадження 2-119/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2026 року м.Обухів

Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Зінченко О.М.

при секретарі Колісник К.С.,

прокурора Курінного І.О.

представників Семко В.Ю., Кулініченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2025 року керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області звернувся до суду, в інтересах Київської обласної державної адміністрації, з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, обґрунтовуючи яку вказав, що за результатами аналізу додержання вимог земельного законодавства на території Обухівського району Київської області було виявлено порушення вимог земельного законодавства при відведенні у власність земельної ділянки лісогосподарського призначення. Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації №608 від 19.05.2009 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 81-му громадянину для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Красненської сільської ради Обухівського району Київської області. На підставі вказаного розпорядження громадянам видано державні акти на право власності на земельні ділянки, серед інших: 1) ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,12 га. з кадастровим номером :07:006:0065 -державний акт серії ЯИ №493642, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №21 від 27.10.2009; 2) ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,12 га., з кадастровим номером :07:006:0092 - державний акт серії ЯИ №493669, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №03 від 29.06.2010; 2) ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,12 га. з кадастровим номером :07:006:0104 - державний акт серії ЯИ №493681, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №03 від 29.06.2010. На даний час земельні ділянки зареєстровані та перебувають у власності відповідачів. Вищевказане розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області було прийнято з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, а тому просить витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації в категорію лісогосподарського призначення із незаконного володіння відповідачів земельні ділянки та стягнути з них судові витрати.

17.02.2025 року ухвалою було відкрите провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання на 10.03.2025 року.

02.04.2025 року ухвалою було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 17 квітня 2025 року.

04.06.2025 року представник відповідачів подав відзив на позовну заяву (а.с.133-140).

14.07.2025 керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області подав заяву про забезпечення позову.

16.07.2025 року ухвалою суду заяву керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області про забезпечення позову було задоволено накладено арешт на земельні ділянки, які перебувають у власності: ОСОБА_1 , площею 0,12 га з кадастровим номером :07:006:0065; ОСОБА_2 , площею 0,12 га з кадастровим номером :07:006:0092; ОСОБА_3 площею 0,12 га. з кадастровим номером :07:006:0092. (а.с.157-161)

Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, вказавши, що розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області було прийнято з порушенням норм земельного та лісового права. Відповідача отримали у власність земельні ділянки, які знаходяться в межах лісу. Дані ділянки на даний час не забудовані, а тому просить позовні вимоги задовольнити витребувати земельні ділянки на користь Київської обласної державної адміністрації.

Позивач, будучі повідомлений про час, місце розгляд справи в судове засідання не з`явився, але подав письмове клопотання, що просить розгляд справи проводити за їх відсутністю та позовні вимоги задовольнити. (а.с.112-113)

Представник відповідачів в судову засіданні, підтримавши свій відзив, проти позову заперечив повністю, вказавши, що позов подав в інтересах Київської обласної державної адміністрації, яка ніякого відношення до даних земельних ділянок не має. Відповідачі, будучі працівниками освіти, вчителями, отримали земельні ділянки в порядку приватизації більше чотирнадцяти років до пред`явлення даного позову, тим самим є їх належними набувачами і прокурором пропущені всі можливі строки позовної давності, в зв`язку з чим просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю. При цьому вказав, що земельні ділянки відповідачів повністю зайняті лісами, а тому дане користування є неправомірним, а тому просив позов задовольнити.

Суд, перевіривши матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації №608 від 19.05.2009 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 81-му громадянину для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Красненської сільської ради Обухівського району Київської області та передано у власність земельні ділянки для ведення індивідуального садівництва 81-му громадянину (згідно з додатком) площею 9,72 га.(а.с.26-31)

27 жовтня 2009 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №45 було зареєстровано державний акт серії ЯИ №493642 на земельну ділянку площею 0,12 га. з кадастровим номером :07:006:0065, цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва на ім`я ОСОБА_1 на території Красненської сільської ради Обухівського району Київської області, виданий на підставі розпорядження голови Обухівської районної державної адміністрації №608 від 19 травня 2009 року.(а.с.32)

29 червня 2010 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № було зареєстровано державний акт серії ЯИ №493669 на земельну ділянку площею 0,12 га. з кадастровим номером :07:006:0092, цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва на ім`я ОСОБА_2 на території Красненської сільської ради Обухівського району Київської області, виданий на підставі розпорядження голови Обухівської районної державної адміністрації №608 від 19 травня 2009 року.(а.с.33)

29 червня 2010 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №3 було зареєстровано державний акт серії ЯИ №493681 на земельну ділянку площею 0,12 га. з кадастровим номером :07:006:0104, цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва на ім`я ОСОБА_3 на території Красненської сільської ради Обухівського району Київської області, виданий на підставі розпорядження голови Обухівської районної державної адміністрації №608 від 19 травня 2009 року.(а.с.34)

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 р. в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86) та інші).

Велика Палата Верховного Суду також зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально.

Позивачем в порушення даних норм належними і допустимими доказами не було доведено порушення його прав відповідачами.

Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земельний кодекс України та Лісовий кодекс України визначають особливий правовий режим земель лісогосподарського призначення, який передбачає обмеження щодо їх вилучення, передачі у приватну власність, а також особливу процедуру встановлення статусу таких земель.

Частина друга статті 84 Земельного кодексу України передбачає, що право державної власності на землю реалізується виключно органами виконавчої влади в межах визначених законом повноважень. Згідно з частинами другою і третьою статті 56 цього ж кодексу, передача земель лісогосподарського призначення у приватну власність можлива лише в окремих, чітко визначених випадках (наприклад, щодо деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення), інші випадки законом не передбачені.

У свою чергу, статтею 5 Лісового кодексу України встановлено, що до земель лісогосподарського призначення належать як лісові, так і нелісові землі, що передані для потреб лісового господарства. Облік таких земель здійснюється на підставі матеріалів лісовпорядкування, які, згідно з нормами статей 45, 47, 48, 54 ЛК України, є основним доказом на підтвердження статусу земель як лісового фонду.

Особливо важливим є пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України, згідно з яким до моменту отримання державного акту на постійне користування, планово-картографічні матеріали лісовпорядкування визнаються документами, що підтверджують право на використання земель лісового фонду.

Отже, визначення належності земельної ділянки до лісового фонду має базуватись виключно на затверджених та погоджених у встановленому порядку матеріалах лісовпорядкування. У даній справі на підтвердження лісового статусу земель прокурором були подані фрагменти планшетів лісовпорядкування, листи ДП «Київське лісове господарство», в яких зазначено, що спірні ділянки розташовані в межах відповідного кварталу лісництва.

Однак, на думку суду, ці документи не можуть вважатися належними та допустимими доказами у розумінні чинного законодавства.

Визначення статусу земель як лісових можливе лише на підставі матеріалів лісовпорядкування, що затверджені уповноваженим органом (див. постанову ВС від 06.02.2020 у справі № 914/2367/18).

Подані планшети лісовпорядкування не містять ознак їх офіційного затвердження уповноваженими органами, як цього вимагає Лісовий кодекс України. Вони не містять підписів, відтисків печаток, відміток про погодження з відповідними органами виконавчої влади, що виключає їх юридичну силу як офіційного документа.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази погодження таких матеріалів із центральним органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища, що є обов`язковим елементом процедури включення земель до складу державного лісового фонду.

Матеріали лісовпорядкування мають юридичну силу лише за умови їх затвердження в установленому порядку. Однак, надані прокурором фрагменти є лише копіями частин планшетів, не містять повної інформації, підписів, посвідчень або відміток про їх офіційне походження, що унеможливлює встановлення їх автентичності. Відтак, ці матеріали не можуть визнаватись належними та допустимими доказами у розумінні статті 84 Земельного кодексу України та вимог Лісового кодексу України.

Надані ппрокурором докази у вигляді листів ДП «Київське лісове господарство», фрагментів кадастрової карти, не підтверджують, що саме спірні земельні ділянки відповідачів, відносяться до земель державного лісового фонду, або що вони були надані у власність з порушенням земельного та лісового законодавства.

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), пункт 90). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем майна чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), пункти 65-67).

Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), пункти 70, 71).

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18) (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19) (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19) (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21) (пункт 37)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21)).

Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірних земельних ділянок, але як власник має право володіння ними (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування таких ділянок з володіння кінцевих набувачів. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірних земельних ділянок та внесення до відповідного державного реєстру записів про право власності держави на ці ділянки.

Аналогічні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 01 травня 2024 року у справі № 369/2869/22 (провадження № 61-15246св23), від 03 липня 2024 року у справі № 369/4575/22 (провадження № 61-17205св23).

На час звернення прокурора з позовом право власності на спірні земельні ділянки зареєстровано за відповідачами, що виключає право власності на ці самі земельні ділянки у будь-кого іншого, в тому числі і держави в особі Київської обласної державної адміністрації.

Відповідно до ч.1 статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Згідно із ч. 2 статті 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

За змістом статті 122 Земельного кодексу України органами, через які право державної власності на землю набувається і реалізується державою є: районні державні адміністрації; центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи; обласні державні адміністрації; Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; Рада міністрів Автономної Республіки Крим; Кабінет Міністрів України.

Верховний Суд у постанові від 17.02.2022 у справі №910/19236/20 навів висновок, відповідно до якого у практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Пунктами 32-35 рішення ЄСПЛ від 24.06.2003 "Стретч проти Сполученого Королівства" визначено, що майном у зазначеній статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Європейського суду в зазначеній справі "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила". Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, у такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Крім того, за змістом рішення ЄСПЛ у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04, п.70) суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Згідно із висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №645/4220/16-ц конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, завданих таким відчуженням.

Суд при розгляді справи також враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у справах «Проніна проти України», «Трофимчук проти України», де Суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Водночас Верховний Суд зазначає, що такий висновок Європейського суду з прав людини звільняє суди від обов`язку надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони, проте не свідчить про можливість взагалі ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі.

За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відмовляючи в задоволенні позову повністю суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 76, 81, 259, 264-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, відмовити повністю.

Скасувати арешт на земельні ділянки, які перебувають у власності: ОСОБА_1 , площею 0,12 га з кадастровим номером :07:006:0065; ОСОБА_2 , площею 0,12 га з кадастровим номером :07:006:0092; ОСОБА_3 площею 0,12 га. з кадастровим номером :07:006:0104 накладений ухвалою Обухівського районного суду Київської області 16 липня 2025 року.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Зінченко