Провадження №2/523/2166/26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"14" січня 2026 р. м.Одеса

Пересипський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання Дяченко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17, в м. Одеса, у спрощеному позовному провадженні, цивільну справу № 523/16200/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

15.09.2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за відчуження спільної сумісної власності, без згоди другого подружжя, яким просив:

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі вартості проданого автомобіля марки MERCEDES-BENZ-ML 500, 2026 р.в., державний знак: НОМЕР_1 , об`єм двигуна 4966 куб.см., без згоди другого співвласника 191 152,30 грн., а також стягнути судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог, позивач ОСОБА_1 зазначав, що сторони перебували у шлюбі з 05.12.2015 року по 19.05.2023 року. В період шлюбу ними за спільні кошти подружжя було придбано автомобіль MERCEDES-BENZ-ML 500, 2026 р.в., державний знак: НОМЕР_1 , об`єм двигуна 4966 куб.см., зареєстрований за позивачем, та відчужений на користь відповідача 18.08.2022 року, на підставі договору купівлі-продажу від 18.08.2022 року укладеному в ТСЦ 5142. 09.01.2023 року відповідачка відчужила спільне сумісне майно без згоди позивача. Відповідно до відповіді на адвокатський запит від AUTO RIA середня вартість автомобіля складає 10 454,45 доларів США, 382 304, 60 грн., частка від цієї суми складає 191 152,30 грн. Також позивач просив суд стягнути з відповідача судові витрати.

23.06.2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Горбачов О. подав до суду заяву про зміну предмета позову, якою просив:

- поновити строк на зміну предмета позову; стягнути з відповідача компенсацію за відчужену частку в майні, яке є спільною сумісною власністю, шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частки у розмірі ринкової вартості автомобіля марки MERCEDES-BENZ-ML 500, 2006 р.в., державний знак: НОМЕР_1 , об`єм двигуна 4966 кв.м., в сумі 191 152,30 грн., в порядку поділу майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог, позивачОСОБА_1 зазначав, що у ході розгляду справи здобуто докази, з яких вбачається, що внаслідок низки правочинів, здійснених за участі ОСОБА_2 та залучених нею сторонніх осіб, спільний автомобіль подружжя 18.08.2022 року вибув із володіння позивача, та в цей же день 18.08.2022 року перейшов у особисту власність відповідача. При цьому, ОСОБА_2 не компенсувала позивачу його частку у спільному майні у розмірі вартості автомобіля, чим порушила його майнові права. Заявлені позовні вимоги гуртуються на ст.ст. 60, 61, 65, 68, 70 Сімейного кодексу України, та ст.ст. 364, 368, 369 ЦК України, які регулюють поділ майна подружжя, тому зміна предмета позову не впливає на підстави позову. Первинно позовні вимоги про стягнення компенсації за відчуження спільної власності ґрунтувалися на припущенні, що автомобіль було продано третій особі. Однак, нові докази свідчать, що автомобіль став особистою власністю відповідача, що змінює правову кваліфікацію спору. Зміна предмета на поділ майна подружжя дозволить точніше відобразити правову природу спору, враховуючи що спірний автомобіль перейшов у особисту власність відповідачки, але спільне майно подружжя не поділене. Обґрунтовуючи наявність підстав для поновлення строку для подання доказів, представник позивача зазначив, що лист Комісії з проведення заходів, пов`язаних із припиненням діяльності РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області від 12.03.2024 №31/15-455-аз було отримано стороною позивача та подано до суду вже після першого судового засідання. Вказаний документ підтверджує факт декількох реєстраційних дій за участі ОСОБА_2 , наслідком яких стала перереєстрація автомобіля MERCEDES-BENZ-ML 500, 2026 р.в., на відповідача, що змінило правову кваліфікацію спору та зумовило необхідність уточнення предмета позову.

24.09.2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Горбачов О. подав до суду заяву про зміну предмета позову, якою просив:

- поновити строк на зміну предмета позову; стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості частки ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки MERCEDES-BENZ-ML 500, 2006 р.в., державний знак: НОМЕР_1 , об`єм двигуна 4966 кв.м., в сумі 191 152,30 грн.

Обґрунтування заявлених вимог відповідає обґрунтуванню первісного позову та заяви про зміну предмета позову від 23.06.2025 року.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 19.09.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11.12.2023 року: поновлено представнику позивача ОСОБА_1 адвокату Горбачову О.О. строк для звернення до суду з клопотанням про витребування доказів. Витребувано від:

1. Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області (філія ГСЦ МВС) (, юридична адреса: 65114, Одеська обл., м. Одеса, вул. Академіка Корольова, буд. 5, ел. пошта: info ) - належним чином посвідчені копії наступних документів:

2.1. копію договору купівлі-продажу від 18.08.2022 року, з усіма додатковими угодами та додатками до нього, копії акту, довіреності, платіжних документів, інших документів, що стосуються зазначеної угоди та підтверджують відчуження транспортного засобу - автомобіля моделі MERCEDES-BENZ - ML 500, державний знак: НОМЕР_2 , 2006 року випуску, на користь ОСОБА_3 .

2.2. копію договору купівлі-продажу №5142/2022/3343413 від 18.08.2022 року, з усіма додатковими угодами та додатками до нього, копії акту, довіреності, платіжних документів, інших документів, що стосуються зазначеної угоди та підтверджують відчуження транспортного засобу - автомобіля моделі MERCEDES-BENZ - ML 500, державний знак: НОМЕР_2 , 2006 року випуску на користь ОСОБА_2 (РНОК1ІІ1: НОМЕР_3 ).

Надаючи правову оцінку поданій ОСОБА_1 заяві про зміну предмета позову від 24.09.2025 року, суд зазначає, що в силу ч.3 ст. 49 ЦПК України у справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

У справі «Делькорт проти Бельгії», рішення від 07.01.1970, ЄСПЛ зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У рішенні «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (п. п. 50-51 і 69), ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав.

Відповідно до практики ЄСПЛ «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з п. 1 ст. Конвенції, а відмова суду вирішувати фактичні обставини справи, які є значущими у вирішенні спору може спричинити порушення ст. 6 Конвенції («Терра Вонінген Б.В. проти Нідерландів» п. 53-55).

Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Іліан проти Туреччини» наголошував, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 05.12.2018 року по справі № П/9901/736/18, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним.

Отже, у кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

Обґрунтовуючи пропуск строку на подачу заяви про зміну предмета позову, позивач посилається на те, що йому було невідомі обставини угод, а саме порядок відчуження відповідачем ОСОБА_4 права власності на спірний автомобіль, та подальше набуття права власності на нього в період шлюбу, що унеможливило зміну предмета позову у встановлені ч.3 ст. 49 ЦПК України строки.

Надаючи правову оцінку діям позивача, та поданим заявам, враховуючи підтвердження матеріалами справи отримання інформації позивачем про порядок відчуження спірного автомобіля вже під-час розгляду судом справи, на виконання ухвали суду про витребування доказів, суд вважає за необхідне надати перевагу принципу доступу до суду, з огляду на практику Європейського суду з прав людини, визнавши поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку на звернення до суду із заявою про зміну предмета позову, та вбачає наявність передбачених законом підстав для його поновлення та прийняття заяви про зміну предмета позову.

ІІІ. Позиції сторін.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, його представник адвокат Горбачов О.О. заявою підтримав позовні вимоги, із урахуванням зміни предмета позову, просив позов задовольнити, розглянути позов за відсутності сторони позивача, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Лебедін Ю.Ю. до судового засідання не з`явились, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином, що підтверджується довідкою про доставку судової повістки до електронного документа в Електронному суді адвоката, відзиву на позов до суду не подавали.

Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Отже, враховуючи згоду представника позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, який причини неявки не повідомив, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення компенсації.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі з 05.12.2015 року по 19.05.2023 року.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.04.2023 року по справі №523/3971/23 шлюб між сторонами було розірвано.

Під-час шлюбу сторонами було набуто право власності на автомобіль MERCEDES-BENZ - ML 500, державний знак: НОМЕР_2 , 2006 року випуску, який на підставі свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_4 від 06.02.2021 значився за ОСОБА_1 .

12.02.2021 року ОСОБА_1 доручив ОСОБА_2 представляти його інтереси з усіх питань, у тому числі з питання розпорядження автомобілем марки MERCEDES-BENZ - ML 500, державний знак: НОМЕР_2 , 2006 року випуску, що підтверджується довіреністю посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С., зареєстровано в реєстрі за №99.

18.08.2022 року ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 автомобіль марки MERCEDES-BENZ - ML 500, державний знак: НОМЕР_2 , 2006 року випуску, VIN НОМЕР_5 , за ціною 15 000 грн. 18.08.2022 року право власності на автомобіль було перереєстровано за ОСОБА_3 .

В цей же день, 18.08.2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі продажу автомобіля марки MERCEDES-BENZ - ML 500, державний знак: НОМЕР_6 , 2006 року випуску, VIN НОМЕР_5 , за ціною 5 000 грн. 18.08.2022 року право власності на автомобіль було перереєстровано за ОСОБА_2 .

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи, зокрема: договорами купівлі-продажу від 18.08.2022 року, а також листом Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС від 12.03.2024 року № 31/15-455-Аз.

Номерний знак НОМЕР_1 було видано ОСОБА_1 при реєстрації вказаного транспортного засобу за останнім. При реєстрації зазначеного транспортного засобу за ОСОБА_2 було видано інший номерний знак. Це підтверджується листом Головного сервісного центру МВС від 06.12.2022 року.

Нотаріально посвідченою заявою від 18.01.2023 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Горбачов О.О. просив приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мужейдову Т.О. скасувати довіреність, видану від імені ОСОБА_1 , з питань розпорядження та експлуатації транспортного засобу, посвідчену 12 лютого 2021 року Тітаренко О.С. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, за реєстровим №99, просив внести відомості про припинення довіреності.

V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

Суд виходить із того, що між сторонами виникли правовідносини щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Таким чином, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним із них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19), які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Судом встановлено, що право власності на автомобіль марки MERCEDES-BENZ - ML 500, державний знак: НОМЕР_6 , 2006 року випуску, VIN НОМЕР_5 , за ціною 5 000 грн. - 18.08.2022 року було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Станом на 18.08.2022 року сторони по справі перебували у шлюбі, а тому на автомобіль марки MERCEDES-BENZ - ML 500, державний знак: НОМЕР_6 , 2006 року випуску, VIN НОМЕР_5 розповсюджується режим спільної сумісної власності, в силу конструкції ст. 60 СК України, та презумпція спільності права власності подружжя на майно.

Суд зазначає, що відповідач ОСОБА_2 не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, та рівності часток подружжя.

Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскільки автомобіль перебуває у володінні та користуванні відповідача ОСОБА_2 , то він має право в порядку поділу майна подружжя на компенсацію частини вартості автомобіля.

Суд враховує, що вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, а не договірної, яка визначається за згодою сторін, та може не відповідати його дійсній вартості

Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними зокрема в постанові КЦС ВС від 17.08.2022 № 545/2396/20 (61-4894св22), постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно відповіді ТОВ «ІНТЕРНЕТ РЕКЛАМА РІА» за № 27/06/2023-01 на запит адвоката Горбачова О.О. від 27.06.2023, виходячи із оголошень щодо продажу автомобіля марки MERCEDES-BENZ - ML 500, 2006 року випуску, які були розміщені на сайті AUTO RIA.com в період з 01.01.2022 року і до дати відповіді на запит, середня арифметична вартість автомобіля складала 10 454,45 доларів США (382 304,60 грн., виходячи із курсу на 01.09.2023 - 36,5 грн.).

Суд констатує, що відповідач ОСОБА_2 на спростування розміру ринкової вартості автомобіля, наданого позивачем, не надала жодних доказів, також не зверталась із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи.

З огляду на викладене, з урахуванням всіх досліджених у справі доказів, суд вважає що спірний автомобіль був придбаний подружжям у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, отже, частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні.

На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку що в порядку поділу майна подружжя з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню вартості автомобіля марки MERCEDES-BENZ - ML 500, державний знак: НОМЕР_6 , 2006 року випуску, VIN НОМЕР_5 , яка складає: 382 304,60 грн./2 = 191 152,30 грн.

VI. Судові витрати.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач за подачу позовної заяви сплатив судовий збір у розмірі 1911,52 грн., що підтверджується квитанцією яка міститься в матеріалах справи.

Тому, в силу ч.1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1911,52 грн.

Також, позивачем понесені витратина професійну правничу допомогу. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Натомість положеннями п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.

Вищевказане узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 03.10.2019 по справі № 922/455/19.

Водночас, за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 2 ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 4, 5, 9 ст. 141 ЦПК України.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 зазначила наступне.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Конституційний Суд зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

Верховний Суд у постанові від 06.03.2019р. по справі №922/1163/18 дійшов наступних висновків:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

В підтвердження понесених судових витрат представником позивача подано: 1) ордер на надання правничої допомоги; 2) копію Договору про надання правової допомоги від 03.01.2023 року; 3) Рахунок фактуру до договору про надання правової допомоги; 4) платіжне доручення про сплату 15000 грн. за надання правничої допомоги; 5) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, яким визначено зокрема перелік наданих послуг.

Проаналізувавши надані суду документи, в підтвердження витрат на правничу допомогу, суд вважає що відображена у них інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом відповідача роботи (наданих послуг) відповідає критерію розумності, обґрунтованості та співмірності, виходячи зі змісту предмета позову, категорії справи, та обсягу виконаних робіт. При цьому, також відсутність заяви відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, унеможливлює їх зменшення судом з власної ініціативи.

Таке правозастосування узгоджується із правовими висновками Верховного Суду викладеними зокрема у постанові від 13.03.2025 року у справі № 275/150/22.

Керуючись статтями 5,12,13,81,82,141,ч.4 ст.206,259,263,264,265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення компенсації задовольнити.

Поділити майно подружжя, шляхом стягнення компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частку ринкової вартості автомобіля марки MERCEDES-BENZ - ML 500, державний знак: НОМЕР_6 , 2006 року випуску, VIN НОМЕР_5 , яка складає 191 152,30 грн. (сто дев`яносто одну тисячу сто п`ятдесят дві) гривні. 30 копійок.

Стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1911,52 грн, та витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вищевказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 30.01.2026р., у зв`язку із тривалою та періодичною відсутністю в суді світла.

Суддя: К.О. Далеко