ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року

м. Київ

справа № 545/5179/22

провадження № 61-11956св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павленка Анатолія Івановича на постанову Полтавського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року в складі колегії суддів Панченка О. О., Одринської Т. В., Пікуля В. П.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Позов мотивовано тим, що 17 листопада 2021 року ОСОБА_3 у присутності двох свідків - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Троцькою О. А., у якому вказала, що на випадок своєї смерті, все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і що буде їй належати на момент смерті та на що вона за законом матиме право, заповідає повністю ОСОБА_2 , та поклала на неї заповідальний відказ: надати право постійного користування успадкованою часткою житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та відповідною часткою земельної ділянки, на якій він знаходиться, за адресою: АДРЕСА_1 її синові - ОСОБА_1 .

У зазначеному заповіті вказано, що через вади зору ОСОБА_3 позбавлена можливості прочитати заповіт, на її особисте прохання цей документ складений за допомогою загальноприйнятих технічних засобів нотаріусом після попереднього виїзду для обговорення його проєкту; заповіт нотаріально посвідчується у присутності свідків, що зафіксовано на відеокамеру особисто ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. На день її смерті з нею однією сім`єю проживав він (її син, інвалід ІІ групи з дитинства). Складений ОСОБА_3 заповіт на користь сторонньої особи - ОСОБА_2 суперечить правам та інтересам позивача, а також чинному законодавству, оскільки ОСОБА_3 та нотаріус Троцька О. А., знаючи про те, що позивач є інвалідом ІІ групи з дитинства і постійно проживає з матір`ю, має право на обов`язкову частки у спадщині, позбавили його цього права.

Вважає, що під час складення заповіту на користь ОСОБА_2 зі сторони останньої був проявлений неналежний вплив на 83-річну ОСОБА_3 , що істотно вплинуло на свободу вибору заповідачки і поведінку (ігнорування свого рідного сина, який постійно проживав з нею).

Зазначав, що волевиявлення заповідачки не було вільним і не відповідало її волі, тобто заповіт складено особою під впливом морального та психологічного тиску зі сторони ОСОБА_2 . Також стверджував, що ОСОБА_3 не мала ніяких фізичних вад і могла самостійно прочитати та підписати заповіт, так як за життя мала намір залишити спірну частину будинку сину, який є інвалідом ІІ групи з дитинства.

Просив визнати заповіт від 17 листопада 2021 року, складений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , недійсним.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

19 лютого 2025 року рішенням Полтавського районного суду Полтавської області в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

12 серпня 2025 року постановою Полтавського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 19 лютого

2025 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовано тим, що заповіт було складено та посвідчено приватним нотаріусом, якою було встановлено, що ОСОБА_3 на момент складення заповіту мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним, відповідало її внутрішній волі та було спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті, на розпорядження належним їй майном на випадок своєї смерті, значення своїх дій вона розуміла.Установлено, що оспорюваний заповіт у зв`язку з хворобою ніг та похилим віком заповідачки після попереднього виїзду для обговорення проєкту заповіту посвідчено за адресою проживання ОСОБА_3 , а саме: АДРЕСА_1 . Після ознайомлення заповідачки зі змістом заповіту його було підписано двома свідками - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Суди виснували про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено, що в момент складення заповіту ОСОБА_3 за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій або вчинила цей правочин проти своєї справжньої волі, тобто що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало внутрішній волі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

19 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Павленко А. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року, в якій просив її скасувати, направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не врахував правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 20 березня 2020 року в справі № 320/8118/17.

ОСОБА_3 не мала фізичних вад і могла самостійно прочитати й підписати заповіт, за життя мала намір залишити спірну частину будинку синові. Заповідачка особисто не бажала, щоб заповіт був посвідчений при свідках. Під час складення заповіту на користь ОСОБА_2 зі сторони останньої був проявлений неналежний вплив на 83-річну ОСОБА_3 , що істотно вплинуло на свободу вибору заповідачки і поведінку (ігнорування свого рідного сина, який постійно проживав з нею). Внаслідок впливу ОСОБА_2 заповідачка неправильно сприйняла реальні події, у зв`язку з чим підписала заповіт. Оспорюваний заповіт позбавляє його права на спадщину. У заповіті не зазначено конкретне місце його проживання в будинку як непрацездатної особи, не вказано його право на обов`язкову частку в спадщині.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі. ОСОБА_3 та її син - ОСОБА_1 перебували в безпорадному стані й потребували допомоги, яку вона їм надавала. Заповіт був єдиним способом ОСОБА_3 захистити майно й житло сина. Обов`язкова частка спадкується незалежно від змісту заповіту. Позивач не посилається на жодну експертизу на підтвердження психічного розладу заповідачки. Деталізація побутових умов не є обов`язковим елементом форми заповіту. Воля заповідачки була вільною, процедура посвідчення заповіту дотримана.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

17 листопада 2021 року ОСОБА_3 у присутності двох свідків - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на випадок своєї смерті все своє майно де б воно не було, і з чого б не складалося, і що буде їй належати на момент смерті та на що вона матиме законне право, заповіла ОСОБА_2 , поклала на неї заповідальний відказ: надати право постійного користування успадкованою часткою житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та відповідною часткою земельної ділянки, на якій він знаходиться, за адресою: АДРЕСА_1 її синові - ОСОБА_1 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Троцькою О. А. та зареєстрований в реєстрі за № 572.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 28 жовтня 2022 року № 02-28/1844 ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з актом судово-психіатричного експерта від 02 серпня 2022 року № 250 ОСОБА_1 виявляє ознаки стійкого хронічного психічного розладу у вигляді шизофренії залишкової, ускладненої наслідками органічного ураження ЦНС з параноїчними включеннями та помірними інтелектуально-мнестичними змінами.

Відповідно до довідки МСЕК від 31 жовтня 2001 року № 0114585 ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи з дитинства.

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За частинами першою-другою статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Підстави недійсності заповіту встановлені статтею 1257 ЦК України.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Загальні вимоги щодо нотаріального посвідчення правочинів визначено

статтею 209 ЦК України. Так, нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Зокрема, відповідно до частини четвертої статті 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

На бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою (частини перша, друга статті 1253 ЦК України).

Крім того, вимоги щодо форми заповіту та його посвідчення встановлено іншими актами цивільного законодавства.

Так, процедуру вчинення нотаріальних дій (зокрема й посвідчення заповітів) детально врегульовано нормами Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5.

Відповідно до пункту 6 Глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій, якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

У цій справі встановлено, що 17 листопада 2021 року ОСОБА_3 у присутності двох свідків - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на випадок своєї смерті все своє майно де б воно не було, і з чого б не складалося, і що буде їй належати на момент смерті та на що вона матиме законне право, заповіла ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Троцькою О. А. та зареєстрований в реєстрі за № 572.

Процедуру, передбачену пунктом 6 Глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій, нотаріусом застосовано та дотримано. У тексті документу зазначено про факт прочитання заповіту нотаріусом уголос у присутності двох свідків, причини неможливості заповідачки самостійно прочитати документ - вади зору.

У заповіті вказано, що він складений зі слів заповідачки. Текст документа скріплений особистим підписом ОСОБА_3 .

Порушення вимог закону щодо форми та посвідчення заповіту позивачем не доведено.

Суди також встановили, що нотаріус перевірила обставини про те, що ОСОБА_3 на момент посвідчення заповіту мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним, відповідало її внутрішній волі та було спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті, на розпорядження належним їй майном на випадок своєї смерті, значення своїх дій вона розуміла.

За змістом частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (постановиВерховного Суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19, від 24 грудня 2025 року в справі № 697/2446/18).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, що переглядається в касаційному порядку, жодною зі сторін не було заявлено щодо проведенняпосмертної судово-психіатричної експертизи.

Тобто позивач не довів, що ОСОБА_3 на момент посвідчення заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на те, що про неспроможність його матері в момент посвідчення заповіту розуміти значення своїх дій свідчать такі обставини: під час складення заповіту на користь ОСОБА_2 зі сторони останньої був проявлений неналежний вплив на 83-річну ОСОБА_3 , що істотно вплинуло на свободу вибору заповідачки і поведінку (ігнорування свого рідного сина, який постійно проживав з нею); внаслідок впливу ОСОБА_2 заповідачка неправильно сприйняла реальні події, у зв`язку з чим підписала заповіт; оспорюваний заповіт позбавляє його права на спадщину; у заповіті не зазначено конкретне місце його проживання в будинку як непрацездатної особи, не вказано його право на обов`язкову частку в спадщині.

Верховний Суд зауважує, що відповідно до статті 1238 ЦК України предметом заповідального відказу може бути передання відказоодержувачеві у власність або за іншим речовим правом майнового права або речі, що входить або не входить до складу спадщини.На спадкоємця, до якого переходить житловий будинок, квартира або інше рухоме або нерухоме майно, заповідач має право покласти обов`язок надати іншій особі право користування ними. Право користування житловим будинком, квартирою або іншим рухомим або нерухомим майном зберігає чинність у разі наступної зміни їх власника. Право користування житловим будинком, квартирою або іншим рухомим або нерухомим майном, одержане за заповідальним відказом, є таким, що не відчужується, не передається та не переходить до спадкоємців відказоодержувача.

Також за змістом статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку.

У Рішенні Конституційного Суду від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014 зазначено, що незалежно від змісту заповіту право на обов`язкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, які в установленому законодавством порядку визнані інвалідами I, II чи III групи.

ОСОБА_3 поклала на відповідачку заповідальний відказ: надати право постійного користування успадкованою часткою житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та відповідною часткою земельної ділянки, на якій він знаходиться, за адресою: АДРЕСА_1 її синові - ОСОБА_1 .

Верховний Суд висновує, що право ОСОБА_1. на користування спадковим житловим будинком за заповідальним відказом, як і його право на обов`язкову частку у спадщині як інваліда ІІ групи є непорушним і гарантованим в силу статей 1238, 1241 ЦК України незалежно від змісту заповіту.

Сам собою факт складення заповіту на користь особи, яка не має родинних зв`язків із спадкодавцем, за наявності у заповідачки рідного сина не свідчить про недійсність заповіту чи дефект волі спадкодавця.

Законодавець не вимагає зазначити в заповіті конкретні умови виконання заповідального відказу, а саме вказувати безпосереднє місце проживання відказоодержувача в житловому будинку, одержаному за заповідальним відказом.

Аналогічно на дійсність заповіту не впливає і відсутність посилань у ньому на спадкоємців, що мають обов`язкову частку у спадщині, адже права таких осіб презюмуються законом.

Позивач не надавналежних та допустимих доказів на підтвердження фізичного чи психологічного впливу на заповідачкупід час посвідчення оспорюваного заповіту, а також відсутності волевиявлення ОСОБА_3 щодо складення заповіту.

У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд висновує, що судом апеляційної інстанції ухвалено судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Судом правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 20 березня 2020 року в справі № 320/8118/17, оскільки апеляційним судом не порушено таких висновків.

У зазначеній постанові(справа про визнання права власності в порядку спадкування) судом касаційної інстанції зроблено висновки про те, що право на обов`язкову частку- це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Якщо спадкоємець, що мав право на обов`язкову частку, прийняв спадщину і після цього помер, то його спадкоємці успадковують майно, до якого ввійшла прийнята обов`язкова частка. У такому випадку буде мати місце не перехід права на обов`язкову частку до спадкоємців, а прийняття спадщини у загальному порядку.

Справа, яка є предметом касаційного перегляду, стосується оспорювання заповіту і оскаржуване судове рішення не містить висновків про те, що ОСОБА_1 вчиненням заповіту позбавляється права на обов`язкову частку у спадщині.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.

Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не впливають на висновки суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павленка Анатолія Івановича залишити без задоволення.

ПостановуПолтавського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська