Справа №198/864/25
Провадження № 2/0198/99/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2026 року Юр`ївський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Білинського М.В., за участю секретаря судового засідання Літвіченко В.О., розглянувши у підготовчому судовому засіданні, в залі суду с-ща Юріївка, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернулась до суду із вищевказаним позовом, в якому зазначено, що 17 січня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на Павлоградській товарній біржі Дніпропетровської області за реєстровим номером 01/16-НД укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого ОСОБА_1 придбала житловий будинок загальною площею 62,5 кв. м, житловою площею 37,5 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , сплативши продавцю 5000,00 грн. Вказаний правочин нотаріусом не посвідчувався.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

За життя ОСОБА_3 склав заповіт. Єдиним спадкоємцем після його смерті є його син, відповідач, за заповітом в спадщину входила лише земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,836 Га.

Позивачка звернулась до нотаріуса за роз`ясненням порядку укладення правочинів с нерухомим майном для продажу будинку, там вона дізналась що не можливо відчужити будинок на підставі договору купівлі-продажу, який не посвідчено нотаріально.

На підставі вищезазначеного позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 26 лютого 1996 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на Павлоградській товарній біржі Дніпропетровської області за реєстровим номером 01/16-НД.

Ухвалою суду від 12.01.2026 року у справі відкрито провадження, призначено підготовче засідання на 06 лютого 2026 року об 11:30 год.

В судове засідання учасники справи не з`явились. Позивач у позові просив розглянути справу за його відсутності. Відповідач надав суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, надавши їм належну правову оцінку, суд вважає, що позов слід задовольнити в повному обсязі з таких підстав.

Судом встановлено, що 17 січня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на Павлоградській товарній біржі Дніпропетровської області за реєстровим номером 01/16-НД укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого ОСОБА_1 придбала житловий будинок загальною площею 62,5 кв. м, житловою площею 37,5 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , сплативши продавцю 5000,00 грн.

Вказаний правочин нотаріусом не посвідчувався.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилась спадщина за заповітом, але згаданий вище будинок до неї не входив.

За життя ОСОБА_3 склав заповіт. Єдина особа що вказана в заповіті є син, позивач у справі, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 05 травня 2010 року.

Позивачка звернулась до нотаріуса за розясненням порядку укладення правочинів с нерухомим майном для продажу будинку, там вона дізналась що не можливо відчужити будинок на підставі договору купівлі-продажу, який не посвідчено нотаріально.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно дост. 41 Конституції України, п. 2 ч.1 ст.3, ч.1 ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановленихКонституцієюта законом.

Згіднозі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, законом встановлена презумпція правомірності набуття права власності.

Враховуючи, що права і обов`язки за договором купівлі-продажу житлового будинку виникли і закінчилися до набрання чинності ЦК України 2003 року, до спірних правовідносин підлягають застосовуванню положення Цивільного кодексу УРСР від 1963 року.

Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР договір вважався укладеним, коли між сторонами в потрібній в належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами.

Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникало з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

За ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язувався передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язувався прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями ст. 227 ЦК УРСР передбачалось, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин.

Нотаріальне посвідчення угод було обов`язковим лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягнуло за собою недійсність угоди (ст.47ЦК УРСР).

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржовий договір з моменту його реєстрації на біржі є вчиненим правочином.

Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 17 січня 2001, укладений на Павлоградській товарній біржі Дніпропетровської області за реєстровим номером 01/16-НД, сторонами виконаний, покупцем сплачено грошові кошти, а продавцем нерухоме майно передано покупцю.

Таким чином сторони договору досягли згоди зі всіх істотних умов та в повному обсязі виконали угоду.

Отже, у встановленому на момент укладення спірного договору порядку ОСОБА_1 було набуто право власності на спірний житловий будинок.

Однак, через наявні протиріччя між положеннями ЦК УПСР 1963 року та положеннями Закону України «Про товарну біржу» спірний правочин не був нотаріально посвідчений.

За положеннями статей 209, 657 ЦК України від 16січня 2003року №435-IV,в чинній на теперішній час редакції, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Разом з тим, на теперішній час у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 неможливо нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу нерухомого майна від 17 січня 2001, укладений на Павлоградській товарній біржі Дніпропетровської області за реєстровим номером 01/16-НД.

Відповідно до ст. 220 ЦК України 2003 року, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Статтями 1216 та 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст.ст. 1217, 1258, 1261 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За ст.ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1296, ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

За нормами, закріпленими в ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Згідно зі статтями 22, 24, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи,що подаютьсядля державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Підставою для відмови в державній реєстрації прав є, зокрема, подання документів, що не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;

Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно з п. 1.2. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту України від 22.02.2012 № 296/5, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу.

Аналіз викладених положень законодавчих актів дає підстави для висновку, що необхідними умовами для видачі свідоцтва про право на спадщину та здійснення державної реєстрації права власності на житловий будинок є подання нотаріусу нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна.

З огляду на викладене, постанова нотаріуса про відмову позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину у вигляді спірного житлового будинку є правомірною.

В силу положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Підсумовуючи вищезазначене, слід відмітити, що відмова нотаріуса позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом унеможливлює оформлення позивачем своїх речових прав на спірний житловий будинок у позасудовому порядку. В інший спосіб, ніж судовий, захистити свої права на спадщину позивач не може, а тому позов підлягає задоволенню.

При розподілі судових витрат суд враховує заяву позивача, викладену у позові, про залишення за ним судового збору та не стягує останній з відповідача.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку - задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 17.01.2001 року на Павлоградській товарній біржі Дніпропетровської області за реєстровим номером 01/16-НД.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду в порядку, передбаченому ЦПК України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач : ОСОБА_1 , зареєстроване місцепроживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- відповідач : ОСОБА_2 , зареєстроване місцепроживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя М. В. Білинський