Провадження №: 4-с/755/13/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" січня 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Лазоришин А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за скаргами ОСОБА_1 на дії/бездіяльність старшого державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Кривошея Дмитра Станіславовича, начальника Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Біляєва Бориса Євгеновича, стягувач: ОСОБА_2 , -

у с т а н о в и в :

03.12.2025 року скаржник звернувся до суду зі скаргами на дії/бездіяльність старшого державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Кривошея Дмитра Станіславовича, начальника Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Біляєва Бориса Євгеновича, у яких просить:

- зобов`язати Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зняти арешт з всього нерухомого майна скаржниці, що був накладений постановою ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві від 27.07.2012 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_2 та вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер обтяження 12797505);

- зобов`язати Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зняти арешт з всього нерухомого майна скаржниці, що був накладений постановою ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві про відкриття провадження, 773/18, 14.09.2011 р., та вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер обтяження 12397355).

Вимоги скарг мотивовано тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08.06.2011 року у справі №2-1225/2011 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01.06.2008 року і судові витрати у загальному розмірі 819470,00 грн. На виконання вказаного судового рішення 09.09.2011 року був виданий виконавчий лист, який був пред`явлений до примусового виконання до ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві. 25.04.2012 року ВП НОМЕР_3 було закінчене на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції закону від 1999 року) і постановою державного виконавця виконавчий лист переданий на виконання до ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві. Зазначений виконавчий лист повторно перебував на виконанні у ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві і постановою державного виконавця від 01.07.2016 року ВП НОМЕР_4 закінчене на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції закону від 1999 року), виконавчий лист повернутий стягувачу. У межах виконавчого провадження ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві державним виконавцем було накладено арешт на все майно боржника постановою про відкриття виконавчого провадження №773/18 від 14.09.2011 року і не дивлячись на те, що виконавчі провадження НОМЕР_5 та НОМЕР_4 були закінчені, арешт з майна боржниці знятий не був. На звернення представника боржника Подільський ВДВС своїм листом від 18.11.2025 року повідомив, що арешт не може бути знятий постановою державного виконавця. Такі дії/бездіяльність суб`єкта оскарження боржник вважає протиправними. При здійснені примусового виконання виконавчого листа ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві постановою державного виконавця від 27.07.2012 року у ВП НОМЕР_6 був накладений арешт на все майно боржниці і згідно відповіді виконавчої служби від 24.10.2025 року, виконавче провадження було завершене постановою від 12.06.2015 року на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції закону від 1999 року), оскільки до відділу надійшла заява сторони стягувача про направлення виконавчого документу до ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві. Незважаючи на закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2, арешт з майна боржниці знятий не був і своїм листом від 13.11.2025 року Дніпровський ВДВС повідомив про те, що відділ не має можливості зняти арешт з огляду на підстави завершення виконавчого провадження. Такі дії/бездіяльність суб`єкта оскарження боржник вважає протиправними. Існування арештів майна боржниці порушує її права власника на володіння, користування та розпорядження майном. Строк для повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання сплив і доцільність збереження арешту майна боржниці відсутня. Наявність протягом тривалого часу не скасованих арештів на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння майном.

Ухвалами суду від 05.12.2025 року відкрите провадження у справах за скаргами ОСОБА_1 та призначено скарги до розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою суду від 29.01.2026 року скарги ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження.

До початку проведення судового засідання представник скаржника звернувся до суду із заявами про розгляд справи без його участі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились.

Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши всі зібрані по справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, всебічно та об`єктивно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Стосовно клопотань сторони скаржника про поновлення строку звернення до суду зі скаргами, суд зазначає, що відповідний термін стороною скаржника не пропущений, оскільки бездіяльність за своєю суттю є триваючою обставиною, тож початок перебігу строку на її оскарження автоматично відкладається.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25.03.2020 року в справі №175/3995/17.

Поскільки за своєю суттю бездіяльність є триваючим явищем, як власне і існуючий арешт майна, скаржником не пропущено строку звернення до суду з відповідними скаргами, тому підстав для розгляду зазначених клопотань скаржника немає.

Статтею 447-1 ЦПК України передбачено, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Частиною 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ст. 448 ЦПК України, скарга подається стороною виконавчого провадження до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Скарга подається в письмовій формі і підписується стороною виконавчого провадження, її представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

За змістом ст. 450 ЦПК України, скарга розглядається у двадцятиденний строк з дня прийняття її до розгляду у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду цей строк може бути продовжений не більше ніж на двадцять днів за вмотивованим клопотанням однієї зі сторін або з ініціативи суду. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Положеннями ст. 451 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08.06.2011 року у справі №2-1225/2011 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01.06.2008 року в сумі 792659 грн., три відсотки річних в сумі 25000 грн., судовий збір (мито) в сумі 1700 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн., а всього 819470,00 грн.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20.10.2025 року:

- 13.04.2012 року проведено державну реєстрацію обтяження у вигляді арешту всього нерухомого майна ОСОБА_1 на підставі постанови ВДВС Подільського РУЮ м. Києва про відкриття виконавчого провадження №773/18 від 14.09.2011 року (реєстраційний номер обтяження 12397355);

- 27.07.2012 року проведено державну реєстрацію обтяження у вигляді арешту всього нерухомого майна ОСОБА_1 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП НОМЕР_7, 27.07.2012, ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві, в/л №2-1225 від 09.09.2011.

За змістом листа Подільського ВДВС у м. Києві від 29.10.2025 року, на виконанні у відділі перебувало ВП НОМЕР_5 відкрите на підставі виконавчого листа №2-1225 від 09.09.2011 виданого Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 819470,00 грн. 25.04.2012 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_5 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» та направлено для подальшого виконання до ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва. На повторному виконанні у Відділі перебувало ВП НОМЕР_4 відкрите на підставі виконавчого листа №2-1225 від 09.09.2011 виданого Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 819470,00 грн. 01.07.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у ВП НОМЕР_4 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».

Своїм листом від 18.11.2025 року Подільський ВДВС у м. Києві відмовив у знятті арешту з майна боржниці ОСОБА_1 пославшись на положення ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження».

За змістом листа Дніпровського ВДВС у м. Києві від 24.10.2025 року, на виконанні у відділі перебувало ВП НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа виданого 09.09.2011 Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу у розмірі 819470,00 грн. 12.06.2015 року виконавче провадження завершене на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (направлення ВД за належністю до іншого відділу ДВС). До відділу надійшла заява представника стягувача про направлення ВД до ВДВС Подільського РУЮ м. Києва без перевірки майнового стану. Виконавчий лист повторно до відділу не надходив та на виконанні не перебуває. Інші виконавчі провадження, де боржником є ОСОБА_1 на виконання у відділі не перебували та не перебувають.

Своїм листом від 13.11.2025 року Дніпровський ВДВС у м. Києві відмовив у знятті арешту з майна боржниці ОСОБА_1 пославшись на те, що направлення ВД за належністю до іншого відділу ДВС не передбачає скасування заходів примусового виконання рішення.

Судом також встановлено, що за даними Автоматизованої системи виконавчого провадження стосовно ОСОБА_1 відсутні відкриті виконавчі провадження, а також інформація про скаржницю відсутня в Єдиному реєстрі боржників.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, стягувач ОСОБА_2 помер у 2023 році.

За змістом п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 1999 року , виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належність до іншого відділу державної виконавчої служби.

Згідно ч. 1 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» від 1999 року, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

З наведеного слідує, що державний виконавець ВДВС Подільського РУЮ м. Києва та державний виконавець ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва приймаючи постанови про закінчення виконавчого провадження без зняття арештів з майна боржника діли правомірно, що прямо випливає з положень ч. 1 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» від 1999 року, якими встановлено обмеження щодо зняття арешту з майна боржника та скасування інших вжитих державним виконавцем заходів примусового виконання рішення у разі закінчення виконавчого провадження в зв`язку з направленням виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частина 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року визначає, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Згідно положень ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року: 1. У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. 2. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Аналіз наведених норм законодавства, яке було чинним на час винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, свідчить про те, що у випадку повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року, державним виконавцем не здійснюється зняття арешту з майна боржника, яке було застосоване в межах відкритого виконавчого провадження.

За таких обставин, державний виконавець ВДВС Подільського РУЮ м. Києва повертаючи виконавчий лист стягувачу в зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуте стягнення, без знання арешту з майна боржника діяв правомірно.

За змістом ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Згідно Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Ураховуючи зазначене, стягувач мав право повторно пред`явити виконавчий лист до виконання до 01.07.2019 року.

Разом з цим, із даних АСВП встановлено, що стосовно ОСОБА_1 відсутні відкриті виконавчі провадження, отже строк пред`явлення виконавчого листа до повторного виконання стягувачем був пропущений, а в подальшому сам стягувач помер.

За змістом ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Частинами 1, 2 5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону. Постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

За змістом ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням. Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

За встановлених судом обставин, державні виконавці ВДВС Подільського РУЮ м. Києва та ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва приймаючи постанови про передачу ВД на виконання до іншого органу виконавчої служби та постанову про повернення виконавчого документа стягувачу діяли правомірно не знявши арешти при закінченні виконавчого провадження та при поверненні виконавчого документу стягувачу.

Частиною 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначений вичерпний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з майна боржника.

Так, згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Жодна з підстав, передбачених ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» для зняття арешту з майна виконавцем у даній справі не встановлено.

Вказаний перелік не містить підстав для зняття державним виконавцем арешту з майна божника за обставин встановлених у цій справі.

Поряд із цим, ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право суду зняти арешт з майна у всіх інших випадках.

Питання правомірності бездіяльності суб`єкта оскарження, порушеного стороною виконавчого провадження віднесено до регулювання розділом VII ЦПК України яким передбачено прийняття рішення зобов`язального характеру в разі обґрунтованості скарги (неправомірності оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності), а зміст приписів ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що у випадках не віднесених до підстав, обумовлених ч. 4 ст. 59 цього Закону - арешт знімається за рішенням суду.

До таких випадків, коли арешт знімається за рішенням суду можна віднести обставини за яких виконавче провадження відсутнє (завершене, знищене тощо), стягувач майнових претензій не має, а арешт майна боржника безпідставно триває довгий час.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Поряд із цим, наявність на теперішній час арешту майна боржника жодним чином не співвідноситься з метою застосування такого обтяження, визначеного наведеною нормою Закону України «Про виконавче провадження» та подальше збереження арешту майна боржника не спрямоване на забезпечення виконання рішення суду, що є основною метою арешту у виконавчому провадженні, і відтак такий арешт лише безпідставно впливає на обсяг прав скаржника, як власника арештованого майна, ураховуючи наступне.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Разом з цим, судом встановлено, що стосовно скаржника відсутні відкриті виконавчі провадження, в яких він є боржником, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання сплив, стягувач помер, строки зберігання виконавчих проваджень завершені, а арешти тривають довгий час.

За таких обставин вбачається порушення прав боржника, як власника майна, на користування та розпорядження таким майном у зв`язку з існуючим обтяженням майна у вигляді арешту, за рахунок якого в зв`язку із наведеними обставинами не може бути забезпечене реальне виконання рішення суду за відсутності виконавчого провадження, спливу строків для пред`явлення виконавчого листа до виконання та смерті стягувача.

Установивши порушення прав скаржника, як власника майна, суд має відновити такі права керуючись положеннями ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає право суду зняти арешт з майна у всіх інших випадках.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суб`єкти оскарження не мають законодавчих повноважень здійснювати зняття арешту у відсутньому/знищеному виконавчому провадженні, яке завершене поверненням виконавчого листа стягувачеві чи закінчене передачею ВД на виконання до іншого органу виконавчої служби, відтак суд не може зобов`язувати особу вчинити дії, які суперечать закону.

Вказане ще раз підтверджує, що у таких випадках арешт знімається саме рішенням суду.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що скарги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення, шляхом зняття арештів судом, які були накладені постановами державних виконавців при здійсненні виконання судового рішення, і скаржник у такому випадку має право звернутись до будь-якого державного реєстратора для здійснення фактичного зняття арешту за відповідною ухвалою суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 76-81, 89, 259-261, 353-355, 447-451 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

п о с т а н о в и в:

Скарги ОСОБА_1 на дії/бездіяльність старшого державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Кривошея Дмитра Станіславовича, начальника Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Біляєва Бориса Євгеновича, стягувач: ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Зняти арешт з усього нерухомого майна ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), що накладений постановою про відкриття виконавчого провадження, 773/18, 14.09.2011, ВДВС Подільського РУЮ м. Києва, ОСОБА_3 (номер запису про обтяження 12397355; дата державної реєстрації обтяження 13.04.2012).

Зняти арешт з усього нерухомого майна ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), що накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП НОМЕР_2, 27.07.2012, ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві, в/л №2-1225 від 09.09.2011 (номер запису про обтяження 12797505; дата державної реєстрації обтяження 27.07.2012).

В іншій частині скарги - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали суду.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складений 29.01.2026 року.

Суддя -