Провадження № 6/752/122/26
У Х В А Л А

13.01.2026 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Чекулаєва С.О.,

з участю секретаря Ільніцької І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Гненного Дмитра Анатолійовича

про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно зі своєю дружиною, суд

ВСТАНОВИВ:

Суть подання

11.09.2025, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Гненний Дмитро Анатолійович (надалі також - приватний виконавець), звернувся до суду зі поданням в порядку статті 443 ЦПК України, в якому просив:

- визначити частку майна ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 0, у розмірі ;

- визначити частку майна ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на машиномісце НОМЕР_2 підвал літ. «А», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 361, у розмірі ;

- визначити частку майна ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на машиномісце НОМЕР_3 підвал літ. «А», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 361, у розмірі .

Подання мотивоване тим, що на виконанні у приватного виконавця перебуває зведене виконавче провадження ВП № НОМЕР_6, до складу якого входять ВП № НОМЕР_4 та ВП НОМЕР_5 з примусового виконання: виконавчого листа від 08.07.2025 року, виданого Голосіївським районним судом м. Києва у справі № 753/11743/24, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за Договором позики від 11.02.2022 у розмірі 70 800 (сімдесят тисяч вісімсот) доларів США 00 центів та виконавчого листа від 08.07.2025 року, виданого Голосіївським районним судом м. Києва у справі № 753/11743/24, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень 00 копійок.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, у боржника відсутнє нерухоме майно, яке зареєстроване за ним на праві власності.

Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану встановлено, що боржник перебуває у шлюбі із ОСОБА_3 , за якою зареєстроване нерухоме майно, яке перебуває у праві спільної сумісної власності, а саме: квартира (Реєстраційний номер майна: 0), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; машиномісце № НОМЕР_2 підвал літ. «А» (Реєстраційний номер майна: 361), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , гараж НОМЕР_2 ; машиномісце № НОМЕР_3 підвал літ. «А» (Реєстраційний номер майна: 361), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно актового запису про шлюб №550 від 06 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб.

Посилаючись на положення ст. 60 СК України, ст. 433 ЦПК України та ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець стверджує, що боржник є власником частини квартири та частин машиномісць № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2 , які зареєстровані за дружиною боржника та просить суд визначити частку майна ОСОБА_1 у вказаному нерухомому майні.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 22.09.2025 головуючим суддею по справі визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва С.О. Чекулаєва.

Судове засідання у справі з повідомленням сторін та заінтересованих осіб призначено на 30.10.2025 та в подальшому відкладене на 13.01.2026.

13.01.2026 у судове засідання з`явився представник ОСОБА_3 , адвокат Гурез Іванна Олександрівна.

Від приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Гненного Дмитра Анатолійовича надійшла заява про розгляд подання без його участі.

Фактичні обставини справи, які встановив суд

На виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Дмитра Анатолійовича знаходиться зведене виконавче провадження ВП № НОМЕР_6, до складу якого входять ВП № НОМЕР_4 та ВП № НОМЕР_7 з примусового виконання виконавчих листів від 08.07.2025 року, виданих Голосіївським районним судом м. Києва у справі № 753/11743/24, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за Договором позики від 11.02.2022 у розмірі 70 800 доларів США 00 центів та судового збору у розмірі 15 140 гривень 00 копійок.

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану встановлено, що боржник - ОСОБА_1 перебуває у шлюбі із ОСОБА_3 з 06.05.2016 року.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (номер інформаційної довідки 442022774 від 03.09.2025) за ОСОБА_3 , зареєстроване право власності на таке нерухоме майно:

-з 30.10.2020 квартира (Реєстраційний номер майна: 0), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

-з 29.12.2020 машиномісце НОМЕР_3 підвал літ. «А» (Реєстраційний номер майна: 361), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;

-з 29.12.2020 машиномісце НОМЕР_2 підвал літ. «А» (Реєстраційний номер майна: 361), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Вказана обставина підтверджується копіями договорів купівлі-продажу від 30.10.2020 (зареєстровано в реєстрі №2316) та від 29.12.2020 (зареєстровано в реєстрі №9722 та №9723) відповідно.

Пояснення учасників справи

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 , адвокат Гурез Іванна Олександрівна заперечила проти задоволення подання та вказала, що норми статті 443 ЦПК України підлягають застосуванню виключно за відсутності спору про право, водночас, майно, частку в якому приватний виконавець за умовами рівності просить виділити за боржником у розмірі частки було придбано за кошти матері ОСОБА_3 після продажу власної квартири.

Враховуючи викладене представники ОСОБА_3 вважає, що при визначені частки у квартирі слід виходити не з формального принципу рівності, а з фактичного внеску кожної зі сторони у придбанні, утриманні та облаштуванні житла, а тому на її довірительку припадає більша частка у вказаному майні ніж .

Мотиви, з яких суд дійшов висновків та закон, яким керувався суд

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі також - Конвенція).

Суд вказує, що виконання судового рішення є сферою регулювання статті 6 Конвенції. Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав і обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань, та правомірне очікування на виконання ухваленого рішення.

Такого ж висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 16.01.2018 року у справі № 520/17779/14-ц, провадження № 61-1082 св 17.

Крім цього в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 визначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997).

Таким чином, суд звертає увагу на важливість виконання судового рішення, яке було ухвалене повноважним судом та набуло законної сили.

За приписами частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з частиною шостою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Частиною першою статті 443 ЦПК України встановлено, що питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Частиною першою та третьою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

На підставі наявної в матеріалах справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта та копій договорів купівлі-продажу нерухомого майна суд встановив, що ОСОБА_3 , за час перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , набула у власність квартиру (Реєстраційний номер майна: 0), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; машиномісце № НОМЕР_3 підвал літ. «А» (Реєстраційний номер майна: 361), що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_5 , гараж НОМЕР_3 та машиномісце № НОМЕР_2 підвал літ. «А» (Реєстраційний номер майна: 361), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Вказані обставини не заперечуються учасниками справи.

Суд вказує, що якщо майно, в тому числі нерухоме, придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічними за своїм змістом є положення частини другої статті 370 ЦК України, відповідно до якої, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Зважаючи на зазначені вище положення матеріального та процесуального закону та враховуючи право приватного виконавця на звернення до суду із поданням про визначення частки боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог подання з врахуванням доведеності факту належності майна боржнику, яким він володіє з іншим співвласником.

Суд звертає увагу, що у разі наявності спору щодо належності майна або його частини, подання приватного виконавця про визначення часток не може бути вирішене у порядку не позовоного провадження.

Водночас суд зазначає, що стверджуючи про наявність спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо права власності на вказане вище нерухоме майно, останньою не надано до суду жодних доказів про звернення ОСОБА_3 до суду із відповідним позовом.

Висловлена усна незгода одного з подружжя щодо рівності часток у спільному сумісному майні без реальних дій, які полягають, наприклад, у зверненні до суду із відповідним позовом, не свідчить про наявність такого спору між подружжям.

Суд також звертає увагу, що стверджуючи про проживання у вказаній вище квартирі неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 не надала до суду жодного доказу, що дитина зареєстрована або проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Враховуючи те, що частки квартири ( АДРЕСА_2 ) та машиномісць НОМЕР_3 та НОМЕР_2 підвал літ. «А», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_5 , які є у спільній сумісній власності боржника - ОСОБА_1 та його дружини - ОСОБА_3 , виходячи з презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності, з огляду на те, що рішення суду залишається не виконаними, тому з метою виконання судового рішення слід вважати, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у праві власності на вказане вище майно є рівними і кожному із співвласників належить (одна друга) частка такого майна.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 443 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Дмитра Анатолійовича про визначення частки майна боржника - ОСОБА_1 , у майні, яким він володіє спільно зі своєю дружиною - задовольнити.

Визначити частку майна ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 0, у розмірі (одна друга).

Визначити частку майна ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на машиномісце НОМЕР_2 підвал літ. «А», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 361, у розмірі (одна друга).

Визначити частку майна ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на машиномісце НОМЕР_3 підвал літ. «А», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 361, у розмірі (одна друга).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного рішення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 13.01.2026.

Суддя: С.О. Чекулаєв