П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2026 року м. Київ

Справа № 755/3418/25

Провадження № 22-ц/824/2098/2026

Резолютивна частина постанови оголошена 04 лютого 2026 року

Повний текст постанови складено 05 лютого 2026 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Скіндером Владиславом Броніславовичем, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року, ухваленого у складі судді Галагана В.І., -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 , звернулась з позовом до суду до ТОВ «Порше Лізинг», в якому просила стягнути з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь позивача безпідставно отримані грошові кошти 540 141,95 грн. з яких: безпідставно набуті кошти - 292 240,68 грн., 3% річних - 22 098,20 грн., інфляційні втрати - 225 803,07 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 07.11.2014 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та позивачем ОСОБА_1 було укладено Договір про фінансовий лізинг № 00010500, за яким відповідач передав позивачу у лізинг автомобіль «Ауді», реєстраційний номер НОМЕР_1 , а позивач зобов`язалась сплатити кошти за Договором у розмірі еквівалентному до 40 748,00 доларів США.

У період з листопада 2014 року по серпень 2015 року позивачем сплачено відповідачу грошові кошти в сумі 292 240,68 грн. 02.11.2015 року автомобіль «Ауді», реєстраційний номер НОМЕР_1 , був викрадений у позивача ОСОБА_1 невстановленими особами.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15.02.2017 року у справі № 520/3822/16-ц укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем Договір лізингу був визнаний нікчемним, однак відповідачем позивачу грошові кошти не повернуто, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 червня 2025 року прийнято до свого провадження матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач ТОВ «Порше Лізинг Україна» скористався процесуальним правом подачі відзиву у встановлений строк, відповідно до якого відповідач проти позову заперечив в повному обсязі, вказуючи на те, що позивачем не доведено сплату відповідачу грошових коштів в сумі 292 240,68 грн., у позивача відсутні правові підстави для твердження про нікчемність Договору лізингу, а також відповідачем заявлено клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності та стягнення з позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 35 250,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що у справі, яка розглядається, встановлено, що на виконання умов укладеного 07 листопада 2014 року договору фінансового лізингу № 00010500 ОСОБА_1 здійснила на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» виплати на загальну суму 292 240,68 грн., що також підтверджено відповідачем у поданому ним до ОСОБА_1 позові у справі № 520/3822/16-ц про стягнення заборгованості та компенсацію збитків.

При таких обставинах суд вважав обґрунтованою вимогу позивача про повернення сплачених за нікчемним правочином грошових коштів та інфляційних втрат, 3% річних.

Разом із цим, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в зв`язку із застосуванням наслідків спливу строку позовної давності.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Скіндер В.Б. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позовну заяву було подано 15 травня 2017 року засобами Укрпошти, а договір лізингу було укладено 07 листопада 2014 року, тобто позов було подано в трирічний строк з момен6т укладення договору.

Відзив на апеляційну скаргу від інших сторін у справі до Київського апеляційного суду не надходив процесуальним правом на подачу відзиву не скористались.

Вказує, що та обставина, що до Дніпровського районного суду м. Києва позовна заява надійшла лише 19 лютого 2025 року не має значення

06 жовтня 2925 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ТОВ «Порше Лізинг» адвоката Ізвєкова В.В. в якому він просив рішення суду першої інстанції залишити без змін а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку представник ОСОБА_1 адвокат Скіндер В.Б. підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник ТОВ «Порше Лізинг Україна» в режимі відеоконференцзв`язку адвокат Ізвєков В.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 було укладено Договір про фінансовий лізинг № 00010500 від 07.11.2014 року, відповідно до умов якого позивач зобов`язався передати у розпорядження відповідача об`єкт лізингу - транспортний засіб типу Аudi Q3 1.4 ТFSІ 110 KW 2014 року виробництва, шасі № НОМЕР_2 , двигун № НОМЕР_3 , а відповідач зобов`язалась прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів згідно із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, що становить невід`ємну частину договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні до 40 748,00 доларів США.

Відповідно до п. 6.5 Договору (загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу), щомісячні платежі мають здійснюватись не пізніше 15-го календарного дня з дати направлення рахунку відповідачу лізингодавцем.

Розмір щомісячного платежу встановлено договором на рівні гривневого еквіваленту до 876,72 дол. США встановленого за обмінним курсом ПАТ «Креді Агріколь Банк». До складу вказаного платежу входять відшкодування частини вартості об`єкта лізингу, процентів та комісії.

Усі платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в дол. США, відповідно до п. 6.3 та 6.4.2 (якщо застосовується) Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.11.2016 року у справі № 520/3822/16 встановлено, що 02.11.2015 року, приблизно о 02:50 годині дві невстановлені особи, знаходячись біля буд. №13-А по вул. Львівській в м. Одесі, погрожуючи ОСОБА_1 застосуванням до неї насилля незаконно заволоділи автомобілем марки Аudi Q3, д/н: НОМЕР_1 , 2014 року випуску, вартістю 1620000,00 грн., у зв`язку з чим до ЄРДР було внесено відповідні відомості про вчинення невстановленими особами дій, які мають ознаки злочину, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України (кримінальне провадження №0005729).

Договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2017 року у справі № 520/3822/16, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 10 січня 2019 року, узадоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг України» до ОСОБА_1 , за участю третьої особи Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» про стягнення заборгованості та компенсацію збитків - відмовлено.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/1307/18 23 жовтня 2019 року, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

У матеріалах справи наявний Акт від 10 лютого 2025 року м. Одеса, в якому зазначено: Ми головний спеціаліст Лужанська Ю.І., консультант суду ОСОБА_2 , діловод суду ОСОБА_3 , склали цей акт про те, що 10.02.2025 року до Приморського районного суду м. Одеси простим поштовим відправленням АТ «Укрпошта» надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна», датована 15 травня 2017 року, без додатків, що містилась у поштовому конверті із датою на штемпелі 16.05.2017 року. Конверт не містить ознак пошкодження та/або розкриття.

Тобто, відповідно до вказаного Акту позовна заява надійшла до суду 10 лютого 2025 року.

Разом з тим, в апеляційній скарзі позивач вказує, що лист було направлено 16 травня 2017 року, шо підтверджується штемпелем Укрпошти від 16 травня 2017 року який зазначено на конверті, тому він вчасно звернувся до суду з позов а затримка у доставці листа не є підставою для застосування строків позовної давності.

Таким чином доводи апеляційної скарги зводиться до наявності/відсутності факту направлення Позивачем листа з позовною заявою 16 травня 2017 року, тобто до врегулювання надання поштових послуг на законодавчому рівні, тому до спірних правовідносин слід застосовувати норми Закону України «Про поштовий зв`язок' № 2759-III від 04.10.2001 та Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270.

Згідно усталеної судової практики Верховного Суду достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, є направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу адресата (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, та численні правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б, від 21.01.2021 у справі № 910/16249/19, від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19, від 19.05.2021 у справі № 910/16033/20, від 07.02.2024 у справі № 904/853/23).

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладених у постанові від 17.07.2024 у справі № 911/1284/23:

«Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, передбачають порядок вручення рекомендованих поштових відправлень.

У пункті 99 Правил № 270 зазначено, що рекомендовані поштові відправлення (крім рекомендованих листів з позначкою «Судова повістка»), рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним.

У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.

Оформлення цих поштових операцій визначено в пункті 105 Правил № 270. Так, Одержання реєстрованого поштового відправлення, грошових коштів за поштовим переказом здійснюється за умови пред`явлення документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, визначених законодавством. У разі отримання рекомендованого поштового відправлення одержувач власноруч зазначає прізвище та ставить свій підпис в книзі (на окремому аркуші) встановленого зразка. У разі отримання інших реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів одержувач заповнює відповідний бланк повідомлення: зазначає найменування, серію та номер пред`явленого документа, дату одержання та ставить свій підпис.

Штриховий кодовий ідентифікатор - штрихова позначка, побудована за певними правилами і призначена для автоматичної ідентифікації реєстрованих поштових відправлень (пункт 2 Правил № 270).

Присвоєння поштовому відправленню штрихового кодового ідентифікатора надає споживачу поштових послуг можливість відслідковувати в системі АСРК поштове відправлення та отримувати інформацію через інтернет на офіційному сайті АТ «Укрпошта». Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 29.07.2021 у справі № 925/418/20.

У пункті 106 Правил № 270 передбачено, що під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище. На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто», внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» одержувач розписується та зазначає прізвище. Відповідні дані на бланку повідомлення про вручення також зазначаються про особу, уповноважену на одержання внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», адресованого юридичній особі або фізичній особі за місцем роботи. Бланк повідомлення про вручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» повертається за зворотною адресою в першочерговому порядку.

Із наведених положень можливо дійти висновку, що загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення інформації, яка дозволяє ідентифікувати особу отримувача.

Таким чином, належним підтвердженням направлення особою поштового відправлення рекомендованим листом та його отримання адресатом є сукупність таких доказів: опис вкладення до рекомендованого листа, розрахункова квитанція (фіскальний чек), а також рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відображенням відомостей про особу отримувача».

Водночас на підтвердження здійснення такого відправлення в матеріалах справи наявний лише конверт зі штампом АТ «Укрпошта» від 16 травня 2017 року, який за відсутності інших належних і допустимих доказів не може вважатися безспірним доказом направлення позовної заяви саме 16 травня 2025 року.

За відсутності належних доказів суди зобов`язані встановити реальність здійснення поштового відправлення позивачем у відповідну дату, зокрема шляхом дослідження наданої квитанції з точки зору її відповідності критеріям фіскального документа, що підтверджує факт надання поштової послуги. Проте жодних таких доказів до матеріалів справи долучено не було.

Разом із тим апеляційний суд зазначає, що позивач не був позбавлений можливості отримати відповідні докази у відділенні поштового зв`язку, яке надавало послуги з пересилання кореспонденції, або звернутися до АТ «Укрпошта» із запитом щодо причин затримки доставки поштового відправлення. Однак жодних підтверджень вчинення таких дій або відповідей поштового оператора до матеріалів справи подано не було.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував строки позовної давності, виходячи з того, що позовна заява надійшла до Приморського районного суду м. Одеси 10 лютого 2025 року, тоді як докази направлення позову саме 16 травня 2017 року у матеріалах справи відсутні, у зв`язку з чим строк позовної давності було пропущено.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Скіндером Владиславом Броніславовичем- залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна