"19" січня 2026 р. Справа № 363/6785/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

судді Олійник С.В.

за участі секретаря Поліщук Є.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді заяву позивача про відмову від позову у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна Акціонерна Страхова Компанія «Оранта» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування,

встановив:

11 листопада 2025 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла позовна заява ПАТ «Національна Акціонерна Страхова Компанія «Оранта» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування.

21 листопада 2025 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області позовну заяву було прийнято та відкрито провадження по справі.

15 грудня 2025 року від представника позивача надійшла заява про відмову від позову, в якій просить прийняти відмову від позову та закрити провадження у справі за позовом ПАТ «Національна Акціонерна страхова компанія «Оранта» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування у звязку з добровільним погашенням боргу.

Представник позивача Негрич С.Ю. в судове засідання не з`явилась, подала до суду проводити розгляд справи без участі представника позивача.

Відповідач ОСОБА_1 до суду не з`явилася, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе слухати справу без фіксування технічними засобами.

Ознайомившись з матеріалами справи, суд приходить до наступного висновку.

Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України.

Згідно з положеннями п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність.

Дії та воля сторони цивільного процесу фактично визначає спрямованість процесуальної діяльності суду та її результати.

За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3).

У п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України визначено, що позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Як зазначено у ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві (ч. 1). У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі (ч. 3).

В силу п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку, що законодавець визначив за позивачем право на подання заяви про відмову від позову (всіх або частини позовних вимог).

При цьому, сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд.

Закриття провадження у справі це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №953/803/20).

Так, представник позивача висловив волевиявлення щодо подальшого розгляду справи до відповідача і подав заяву про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою від позову, адже відповідач погасив заборгованість після подачі позову до суду і позовні вимоги були задоволені, що відповідає положенням ст.ст. 43, 49 ЦПК України.

За цих обставин суд приходить до висновку, що заява представника позивача про відмову від позову є обґрунтованою, тому її слід прийняти, а провадження у цивільній справі закрити на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

При цьому, суд враховує, що як представник позивача обізнаний та розуміє наслідки закриття провадження у справі в зв`язку з відмовою позивача від позову.

Вирішуючи клопотання представника позивача про повернення сплаченого судового збору, суд виходить із наступного.

19 вересня 2025 року позивачем сплачено судовий збір в розмірі 3028,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №56725.

Як зазначено у п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Згідно з ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Отже, зі змісту п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» випливає, що сплачена сума судового збору не повертається, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом.

Провадження у даній справі суд закриває у зв`язку з відмовою позивача від позову.

За цих обставин повернення судового збору з державного бюджету за клопотанням представника позивача є неможливим в силу імперативних вимог п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту заяви про закриття провадження у справі випливає, що представник позивача просить саме повернути сплачений судовий збір з державного бюджету.

Отже, у даному випадку провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку з відмовою позивача від позову, яка визнана судом. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у такому разі сплачена сума судового збору поверненню з державного бюджету не підлягає. Таким чином, правові підстави для задоволення клопотання позивача про повернення судового збору відсутні.

Відмова в поверненні з державного бюджету судового збору не перешкоджає позивачу звернутись із заявою до суду на підставі ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 255 ЦПК України.

Враховуючи зазначене, заява представника позивача про закриття провадження у справі і повернення судового збору підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 206, 255, 260 - 261, 353-354 ЦПК України, суд

постановив:

Заяву представника Публічного акціонерного товариства «Національна Акціонерна Страхова Компанія «Оранта» про відмову від позову та повернення судового збору задовольнити частково.

Прийняти відмову позивача від позову по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна Акціонерна Страхова Компанія «Оранта» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування.

Закрити провадження по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна Акціонерна Страхова Компанія «Оранта» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування.

Відмовити Публічному акціонерному товариству «Національна Акціонерна Страхова Компанія «Оранта» в поверненні з державного бюджету судового збору в розмірі 3028,00 грн.

Роз`яснити особам, які беруть участь у справі, що повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до апеляційного суду Київської області апеляційної скарги.

Суддя С.В.Олійник