Провадження №22-ц/812/450/26
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 лютого 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Лівінського І.В. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участю заявниці ОСОБА_1 , її представника адвоката Михайленка О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №945/2361/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана її представником ОСОБА_2 , на рішення, яке ухвалив Миколаївський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Шаронової Наталії Олександрівни у приміщенні цього суду 01 грудня 2025 року, дата складання повного судового рішення не зазначена, за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Ольшанська селищна рада Миколаївського району Миколаївської області; ОСОБА_3 , про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем,

у с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, заінтересовані особи: Ольшанська селищна рада Миколаївського району Миколаївської області; ОСОБА_3 .

Заява мотивована тим, що рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 1998 року ОСОБА_4 позбавлено батьківських прав відносно її дітей: ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 ; ОСОБА_7 . Розпорядженням Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області від 30 серпня 2000 року опікунами над неповнолітнім ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01 вересня 2000 р. призначено ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . З 01 вересня 2000 року ОСОБА_7 проживав однією сім`єю з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Під час спільного проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_1 займалися вихованням малолітнього ОСОБА_7 , якому на той час виповнилося три роки, як батьки забезпечували ОСОБА_8 усім необхідним. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1 . У січні 2023 р. ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Лактіонової С.А. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 . Проте постановою від 04 жовтня 2023 року приватний нотаріус Чечуй Н.О. відмовив у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 у зв`язку з тим, що нотаріусу не подано доказів, що ОСОБА_1 і спадкодавець ОСОБА_7 проживали однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Посилаючись на викладене, заявниця просила суд з метою оформлення свого спадкового права після смерті ОСОБА_7 встановити факт спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_7 в період з 01 вересня 2000 року по 05 квітня 2021 року.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 01 грудня 2025 року у задоволення заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суд мотивував тим, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання заявника зі спадкодавцем, їх пов`язаність спільним побутом, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у зазначений заявником період, заявник суду не надав. Також суд зауважив, що заявниця не заявила клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів та не зазначила про докази, які не можуть бути подані разом із заявою із поважних причин.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Михайленко О.В. вказує, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що встановлення факту спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем потрібно ОСОБА_1 для прийняття спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_7 , а інших спадкоємців крім неї немає. В інший спосіб, ніж у судовому порядку, встановити факт спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_1 не може. Так, з 01 вересня 2000 року по 05 квітня 2021 року у заявниці склалися сімейні стосунки з ОСОБА_7 , що притаманно обов`язкам батьків, вони тривалий час проживали разом, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, займались його навчанням, мали спільне харчування, піклувалися один про одного, надавали взаємну допомогу, що притаманно сім`ї, а отже посилання суду на те, що ОСОБА_1 не доведено факт спільного проживання зі спадкодавцем спростовується матеріалами справи. Крім того підчас розгляду справи Ольшанська селищна рада Миколаївського району Миколаївської області не заперечувала про задоволення заяви ОСОБА_1 , оскільки факт проживання однією сім`єю було підтверджено сусідами заявниці та старостою села. Щодо посилань суду на постанови Верховного суду від 07 лютого 2018 р у справі №127/1765/16, від 25 листопада 2019 року у справі №202/5003/16, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16, від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16, від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16, від 24 червня 2021 р. у справі №694/646/20, від 13 липня 2021 р. у справі №522/10375/19. Як вбачається з цих постанов висновки викладені при розгляді справи не є подібними у даних правовідносинах, та стосувались інших підстав встановлення факту спільного проживання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення заявниці, її представника адвоката Михайленка О.В., дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких міркувань.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Агрономія Арбузинського району Миколаївської області. При народженні його батьком було зазначено ОСОБА_9 , матір`ю ОСОБА_4 (а.с. 83).

Згідно копії виписки з рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 1998 року ОСОБА_4 була позбавлена батьківських прав відносно дітей ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 ; ОСОБА_7 (а. с. 4).

Розпорядженням Миколаївської райдержадміністрації від 30 серпня 2000 року опікунами над неповнолітнім ОСОБА_7 з 01 вересня 2000 року призначено ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а. с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер у віці 25 років у селищі Першотравенськ Ясинуватського району Донецької області, що підтверджуються копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 7).

Постановою приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Лактіонової С.А. від 04 жовтня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що не подано доказів, що підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_7 (а. с. 8 і на звороті).

Звертаючись із заявою до суду, ОСОБА_1 вказала, що встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_7 необхідно їй для оформлення її спадкових прав після смерті останнього як спадкоємця четвертої черги.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження (частина друга статті 19 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. В іншому випадку між цими особами виникає спір про право.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Отже встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_7 має для заявниці ОСОБА_1 юридичне значення, оскільки від його встановлення залежить її право на отримання спадщини, який за умови відсутності спору про право цивільне може бути встановлений в порядку окремого провадження.

Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив судам, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Тлумачення вказаних норм права дає підстави для висновку, що для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів, а саме: 1) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18), та Верховним Судом у постановах: від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц (провадження № 61-43735св18); від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17 (провадження № 61-7058св19); від 17 жовтня 2019 року у справі № 712/1294/17 (провадження № 61-34351св18); від 09 січня 2020 року у справі № 186/421/17 (провадження № 48280св18); від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку

як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказами спільного проживання можуть бути показання свідків, довідка ЖЕК або запис у будинковій книзі, відмітка в паспорті, наявність у спадкоємця свідоцтва про смерть та інших особистих речей і документів померлого, медичне обслуговування за спільною адресою, довідки з відповідних органів самоврядування про факт проживання однією сім`єю, трафіки мобільних телефонів, де буде видно, що особи ночували за однією адресою, тощо.

Належними та допустимими доказами проживання однією сім`єю є зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами сімейних взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних сім`ї. Наявність у позивача лише документів, пов`язаних зі смертю та захороненням спадкодавця не є належними доказами, оскільки ці документи не підтверджують факт перебування позивача в фактичних шлюбних відносинах зі спадкодавцем (постанова Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі № 202/5003/16-ц).

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичної сім`ї та ведення нею спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, без наявності інших ознак сім`ї. Самі лише показання свідків не є достатніми доказами про наявність у позивача із спадкодавцем сім`ї в розумінні статті 3 СК України (постанови Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц; 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц; 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16; 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20, 13 липня 2021 року у справі № 522/10375/19).

Так, на підтвердження своїх вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_7 ОСОБА_1 долучила до справи лише акт про фактичне проживання осіб у житловому приміщенні від 07 липня 2023 року, який складений депутатом Ольшанської селищної ради від виборчого округу № 6 в присутності трьох сусідів про те, що ОСОБА_7 фактично проживав з 01 вересня 2000 року по 05 квітня 2021 року за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 6).

При цьому колегія суддів звертає увагу, що в акті від 07 липня 2023 року не зазначено коло осіб, з якими проживав ОСОБА_7 , зокрема, чи проживала за цією адресою у зазначений період заявниця, та які між цими особами склалися відносини, чи були ці відносини такими, що відповідають визначенню сім`ї.

Окрім того, сам по собі факт проживання за однією адресою не може підтверджувати наявність між особами сімейних відносин.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до змісту статті 1264 ЦК України для віднесення особи до четвертої черги у праві на спадкування за законом ця особа має довести факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років на час відкриття спадщини, тоді як у заяві про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_7 вказано про період проживання до 05 квітня 2021 року, тоді як він помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Більш того, згідно матеріалів витребуваної судом першої інстанції спадкової справи, а саме довідки, виданої 18 квітня 2023 року за № 65 адміністратором Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області (а.с. 82) місце проживання ОСОБА_7 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О.С. 18 грудня 2020 року ОСОБА_7 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 95-97).

Тобто з грудня 2020 року ОСОБА_7 мав власне житло, де зареєстрував своє місце проживання.

Будь-яких інших доказів, які б підтверджували проживання заявниці та спадкодавця однією сім`єю заявниця не долучила, про їх існування до суду не доводила.

За такого колегія суддів у цій справі погоджується з висновком суду першої інстанції відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 через недоведеність її вимог, оскільки належних, допустимих та достатніх доказів про те, що впродовж п`яти років до дня смерті ОСОБА_7 він та заявниця мали спільний побут та бюджет, вели спільне господарство, між ними існували взаємні права та обов`язків, притаманні доказів заявницею не подано та судом не зібрано.

Доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують, а тому колегія суддів їх відхиляє.

Так, сам лише факт відсутності у ОСОБА_7 інших спадкоємців, на що посилається заявник, не є підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем.

Наведені в апеляційній скарзі висновки Верховного Суду лише підтверджують правильність висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяві, оскільки судом не встановлено обставин (через відсутність доказів) щодо проживання заявниці однією сім`єю зі спадкодавцем.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, надавши їм належну правову оцінку, правильно застосувавши норми матеріального та процесуального права, а тому ухвалив законне та обґрунтоване рішення, відповідно до статті 375 ЦПК України відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Враховуючи результати апеляційного перегляду, відсутні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат, які в цьому випадку покладаються на заявницю.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана її представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 01 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді І.В. Лівінський

Ж.М. Яворська

___________________________________________

Повна постанова складена 04 лютого 2026 року