ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 459/2030/21

провадження № 61-10626св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Пастернак Оксана Олегівна, на постанову Львівського апеляційного суду від 06 серпня 2025 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Історія справи

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму заборгованості за договором позики в розмірі 16 962 000 грн.

Позовні вимоги мотивував тим, що відповідно до укладеного 04 лютого 2010 року між сторонами договору позикивідповідачкаотримала від нього під розписку позику у сумі 600 000 доларів США, що у еквіваленті становить 4800000 грн за офіційним курсом Національного банку України на дату підписання цього договору, проте умов укладеного договору належним чином не виконала, кошти не повернула та ухиляється від виконання договірних обов`язків. У зв`язку з цим утворилася заборгованість, яка станом на часзверненняпозивача з цимпозовом до суду складає 16 962 000 грн.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив суд його позов задовольнити.

Заочним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 17 грудня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 04 лютого 2010 року у сумі 16 962 000 грн.

Вирішено питання про розподілсудових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що 04 лютого 2010 року ОСОБА_2 склала розписку, якою підтвердила, що нею дійсно укладений 04 лютого 2010 року договір позики, на виконання умов якого вона отримала від ОСОБА_1 грошову суму (готівкою) у розмірі 600 000 доларів США та зобов`язалась повернути отримані грошові кошти з процентами за їх користування в розмірі 8 % за кожен місяць користування позикою готівкою в повному обсязі, в національній валюті - гривні, сумі еквівалентній 600 000 доларів США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим НБУ на день відповідного платежу, у термін до 31 грудня 2020 року.

Факт отримання вказаної суми коштів у борг на вказаний строк, після спливу якого кошти повинні бути повернуті позивачу, підтверджується і підписаним відповідачкою договором.

При цьому суд вважав, що вказаною розпискою підтверджується не лише факт укладення між сторонами договору позики, а й факт передачі грошових коштів.

Кошти відповідачка ОСОБА_2 не повернула, доказів їх повернення не надала, доводів про це не навела.

15 червня 2022 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Гелетія М. Т. подала до суду заяву про перегляд заочного рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 грудня 2021 року, у якій, зокрема, посилалась на те, що вона в Україні не проживає понад 15 років, у 2006 році отримала візу США на 5 років, з 2010 року - посвідчення особи в США (identification card), з 2011 року - грін-карту та статус особи, що має вид на проживання в США, а з 10 вересня 2021 року - громадянство США. Наголошувала, що з позивачем не знайома, договору позики з ним не укладала, а розписки - не складала.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області ухвалою від 15 серпня 2022 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 грудня 2021 року залишено без задоволення.

Не погодившись з заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Міла-Полякова Д. П. звернулась до суду з апеляційною скаргою.

Постановою Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана представником - адвокатом Міла- Поляковим Д. П., залишено без задоволення, а рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 грудня 2021 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Не погодившись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Міла-Полякова Д. П. звернулась до суду з касаційною скаргою.

Постановою Верховного Суду від 06 листопада 2024 рокукасаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову апеляційного суду, суд касаційної інстанції, зокрема, вважав частково прийнятним аргумент касаційної скарги про те, що представник відповідача звертався до апеляційного суду з клопотанням про витребування у позивача оригіналів договору позики та розписки, а також будь-яких інших доказів реальності (дійсності) наданої позики, натомість апеляційний суд такі звернення проігнорував, що в кінцевому результаті призвело до ухвалення помилкового судового рішення.

Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 06 серпня 2025 року рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 грудня 2021 рокускасовано та ухвалено нове рішення у справі, яким у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції вказав, що позовні вимоги обґрунтовані виключно договором позики та розпискою, копії яких наявні у матеріалах справи, однак, як заявив позивач в судовому засіданні, на даний момент оригінали договору позики та розпискиу нього викрадено і представити суду він їх не зможе.

Суд зазначив, що за умови відсутності оригіналів боргових документів (договору і розписки) на позивача покладається тягар доведення реальності (дійсності) наданої позики належними та допустимими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього.

З огляду на втрату позивачем оригіналів договору позики та розписки, і, як наслідок, позбавлення відповідачки права на перевірку експертизою її істотного для даної справи аргументу про те, що такий правочин вона не вчиняла, приймаючи до уваги відсутність будь-яких інших переконливих доказів на підтвердження укладання такого правочину, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не доведенообґрунтованість його позовних вимог.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

15 серпня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник -адвокат Пастернак О. О., засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 06 серпня 2025 року.

В касаційній скарзі заявник просить скасувати вказану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішеннясуду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення ухвалено судом апеляційної інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, а також без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 21 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

08 вересня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи копії договору позики, укладеного 04 лютого 2010 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти у сумі 600 000 доларів США, що у еквіваленті становить 4 800 000 грн за офіційним курсом НБУ на дату підписання цього договору(пункт 1 договору).

За кожен місяць користування грошовими коштами позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю 8 % від суми позики (пункт 2 договору).

Пунктом 3 указаного договору позики передбачено, що зазначену суму позики та проценти за її користування позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві до 31 грудня 2020 року.

Згідно з пунктом 4 договору позики повернення позики має здійснюватися у готівковій формі у гривнях за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим НБУ на день фактичного повернення коштів, шляхом підписання сторонами акта прийому-передачі коштів.

Сума позики прийнята в повному обсязі від позикодавця позичальником до підписання цього договору в готівковій формі з видачею розписки (пункт 5 договору).

Відповідно до пункту 7 договору позики, якщо позичальник не поверне позичену суму грошей до вказаного строку, він несе відповідальність за порушення грошового зобов`язання, у порядку встановленому законом.

Пунктом 10 договору позики передбачено, що цей договір складений у двох примірниках, один з яких залишається у позичальника, а другий - у позикодавця, який зобов`язувався після повного виконання позичальником зобов`язання за цим договором передати цей примірник позичальнику з відміткою про одержання грошей, а у випадку неможливості повернення боргового документа - вказати про це у розписці, яку він повинен видати позичальнику відповідно до вимог статті 545 ЦК України.

Як зазначено у пункті 11 договору позики,наявність боргового документа у позичальника підтверджує виконання ним свого грошового зобов`язання.

Згідно з копією розписки від 04 лютого 2010 року, яка міститься в матеріалах справи, ОСОБА_2 підтвердила факт отримання від ОСОБА_4 грошових коштів (готівкою) у розмірі 600 000 доларів США, що у еквіваленті становить 4 800 000 грн за офіційним курсом Національного банку України на день підписання договору позики. Зобов`язалась повернути кошти з процентами (8 %) за їх користування готівкою у повному обсязі, у національній валюті - гривні, у сумі 600 000 доларів США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим НБУ на день відповідного платежу, у термін до «31» грудня 2020 року.

Із копії вказаної розписки вбачається, що її текст надруковано за допомогою технічних пристроїв.

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 15 серпня 2022 року невідома особа, перебуваючи по вул. Чорновола в м. Рівному, на стоянці біля озера «Басів Кут» шляхом розбиття скла проникла до салона автомобіля «Каділак Ексалейд», д.н.з. НОМЕР_1 , звідки здійснила крадіжку документів, у тому числі, оригіналу договору позики від 04 лютого 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та розписки ОСОБА_2 від 04 лютого 2010 року, з приводу чого порушено кримінальну справу № 0001478.

За зверненням адвоката Міла-Полякова Д. П., який діє в інтересах ОСОБА_2 ,

експертом Людмилою Фраймович («Міжнародна експертно-правова група» м.Київ) проведена почеркознавча експертиза у цивільній справі № 459/2030/21, на вирішення якої ставилось питання: «Чи виконано підписи від імені ОСОБА_2 , електрографічні зображення яких містяться в рядку «/підпис/» у технічній копії розписки від імені ОСОБА_2 від 04 лютого 2010 року та розділі «ПОЗИЧАЛЬНИК» на другій сторінці технічної копії договору позики від 04 лютого 2010 року, самою ОСОБА_2 чи іншою особою?».

Для порівняльного дослідження були надані зразки підписів ОСОБА_2 вільні - у графі «Підпис:» у довіреності від 20 вересня 2011 року (зн. 6)*, графі «Spouse/Co-Head» на с. 1 документів англійською мовою від 10/20/2020 (зн. 8), від 09/09/2019 (зн. 9), від 10/18/2018 (зн. 10), від 10/02/2017 (зн. 11), від 03/21/2022 (зн. 12), від 09/13/2016 (зн. 13), від 09/16/2015 (зн. 14), від 10/20/2014 (зн. 15), від 10/11/2013 (зн. 1б), від 10/11/2022 (зн. 20), графі «Applicant'ssignature» у документах англійською мовою без нумерації сторінок від 01 жовтня 2012 (зн. 18, 19), графі «Ivanna Y. Haliley» на с. 9, 2 документів англійською мовою від 3/31/2016 (зн. 21, 22), графі «Spouse/Co-Head» технічної копії с. 1 документа англійською мовою від 10/20/2020 (зн. 23), графі «SIGNED» технічної копії документа англійською мовою від 10 січня 2022 року (зн. 7), технічній копії ідентифікаційної картки (IDENTIFICATION CARD) від 12 жовтня 2010 року (зн. 24)

Згідно з висновком експерта № 27-01/23 за результатами проведення почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 459/2030/21 від 27 січня 2023 року, експертом Людмилою Фраймович (яка попереджена щодо відповідальності за складання завідомо неправдивого висновку) під час дослідження наданих документів були виявлені розбіжності почеркових ознак які мають стійкій, суттєвий характер, виходять за межі природної варіаційності підписного почерку ОСОБА_2 , належать до дрібних деталей, тому встановлені розбіжності ознак не можуть пояснюватися виконанням досліджуваних підписів у якихось незвичних зовнішніх умовах, у незвичайному внутрішньому стані або з навмисною зміною ознак власного підписного почерку. При цьому суттєві, ідентифікаційно значущі збіжні ознаки у досліджуваних підписах порівняно зі зразками підписів ОСОБА_2 відсутні.

Враховуючи викладене, експерт дійшов висновку, що розбіжності почеркових ознак у порівнюваних підписах у сукупності є достатніми для категоричного висновку про те, що дані досліджувані зроблені підписи від імені ОСОБА_2 , електрографічні зображення яких містяться в рядку «/підпис/» у технічній копії розписки від імені ОСОБА_2 від 04 лютого 2010 року, та розділі «ПОЗИЧАЛЬНИК» на другій сторінці технічної копії Договору позики від 04 лютого 2010 року, виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Згідно з копією Візи № 00 від 11 січня 2006 році ОСОБА_2 отримала візу США на 5 років (з 11 січня 2006 року по 10 січня 2011 року), згідно з копією Ідентифікаційної картки від 05 жовтня 2010 року - посвідчення особи в США (identification card), а згідно з копією паспорта № НОМЕР_2 - з 10 вересня 2021 року отримала громадянство США.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором(частина перша статті 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, про що зазначено в частині першій статті 1050 ЦК України.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (див.: постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 686/18121/21 (провадження № 61-14050св23), від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша та третя статті 12 ЦПК України).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що на підставі укладеного з ОСОБА_2 договору позики та розписки від 04 лютого 2010 рокувідповідачка отримала позику у сумі 600 000 доларів США, що у еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на дату підписання цього договору становило 4 800 000 грн, проте умов укладеного договору належним чином не виконала, кошти не повернула.

Разом із тим, відповідачка ОСОБА_2 , звертаючись до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення суду, а у подальшому - з апеляційною скаргою, посилалась на те, що вона з позивачем не знайома, договору позики від 04 лютого 2010 року не укладала, розписки від 04 лютого 2010 року не складала, від ОСОБА_4 грошових коштів не отримувала. Вказувала, що в Україні не проживає понад 15 років. Так, у 2006 році вона отримала візу США на 5 років, з 2010 року - посвідчення особи в США (identification card), з 2011 року - грін-карту та статус особи, що вид на проживання в США, а з 10 вересня 2021 року - громадянство США. Зазначала, що метою ОСОБА_4 є подання позову про стягнення боргу, який фактично не існує, з наміром незаконного заволодіння домоволодінням, яке знаходиться у м. Дніпрі та належить їй на праві власності.

Заперечуючи факт підписання договору позики та складання розписки, представник ОСОБА_2 - адвокат Міла-Полякова Д. П. звертався до суду з клопотанням, у якому, зокрема, просив зобов`язати позивача надати оригінали договору позики від 04 лютого 2010 року та розписки від 04 лютого 2010 року, що підтверджують факт укладання договору позики, а також інші докази реальності (дійсності) наданої позики з боку позивача відповідачці.

Водночас сторона позивача заявила, що надати оригінали договору позики від 04 лютого 2010 року та розписки від 04 лютого 2010 року не має можливості, оскільки вказані документи було викрадено та з цього приводу порушено кримінальну справу № 0001478.

У відповідності до частин п`ятої, шостої статті 95 ЦПК України, учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

При таких обставинах, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши відсутність оригіналів боргових документів (договору і розписки), що позбавляє відповідачку права на перевірку їх експертизою, а також те, що інших доказів реальності (дійсності) наданої позики відповідачці ОСОБА_2 позивачем не надано, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не доведена обґрунтованість його позовних вимог.

З огляду на викладене, апеляційний суд підставно відмовив у задоволенні позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, вірно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених постановах Верховного Суду є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Саме по собі посилання на справи з подібними правовідносинами, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм процесуального права. При цьому, питання щодо подібних правовідносин вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального

і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Пастернак Оксана Олегівна, залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 06 серпня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов