Справа №:755/8184/25
Провадження №: 2/755/3092/26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2026 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретаря - Гречаної Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пахниць Наталя Вікторівна, про визнання права власності в порядку спадкування, -

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся позивач ОСОБА_1 з позовом до Київської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пахниць Наталя Вікторівна, про визнання права власності в порядку спадкування.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, а саме, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (загальна площа - 52,1 кв.м., житлова площа - 29,1 кв.м., що складається з 2-ох житлових кімнат), в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 .

Вимоги позову обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивача ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилась спадщина на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Набуття спадкодавцем права власності на квартиру в судовому та позасудовому порядку не оскаржувалось. Оскільки позивач із сином останні роки мешкали разом, позивач вважає себе правомочним спадкоємцем належного сину майна. За доводами позовної заяви, позивачу стало відомо, що у липні 2021 року квартира адресою: АДРЕСА_1 нібито була продана сином позивача ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №151 від 02 червня 2021 року. Згідно рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2023 року у справі №755/2290/23 право власності ОСОБА_3 було скасовано. З метою прийняття спадщини позивач звернувся до нотаріуса, але отримав відмову у зв`язку з пропуском строку прийняття спадщини. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 04 грудня 2024 року у справі №755/11502/24 строк на прийняття спадщини було поновлено і 29 січня 2025 року відкрито спадкову справу. Проте позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії по реєстрації за позивачем спадкового майна - вказаної вище квартири, оскільки у позивача відсутні оригінали правовстановлюючих документів на квартиру.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.

06 серпня 2025 року до суду надійшов відзив відповідача Київської міської ради, поданий представником - Городок Б.В., в якому зазначено, що «враховуючи що інтересу Київської міської ради не має, так як наявні спадкоємці» відповідач просить зважаючи на докази у справі, ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства України. (а.с.38-40).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судове засіданні не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу на підставі наявних матеріалів за відсутності позивача. (а.с.51)

Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з`явився, у відзиві просив розглядати справу за відсутності представника відповідача.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пахниць Н.В. в судове засіданні не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. (а.с.36)

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до положень ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини.

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Згідно положень ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2023 року (справа №755/2290/22) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської обл. Сушик Олексій Вікторович, про визнання правочину недійсним - задоволено частково. Ухвалено визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 , від 2 червня 2021 р. посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської обл. Сушик О.В укладено від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрованого в реєстрі за №151. (а.с.14-15)

Зазначеним рішенням встановлено наступне:

«…позивач ОСОБА_1 є батьком спадкодавця ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження ( а.с. 10).

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено актовий запис від 26 квітня 2019 р. Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській обл. ( а.с.9, 63).

За життя ОСОБА_2 на праві власності належала квартира АДРЕСА_2 , що була придбана спадкодавцем 3 травня 2012 р. на підставі договору купівлі - продажу.

Як убачається з матеріалів справи, що 2 червня 2021 р. приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської обл. Сушик О.В. було посвідчено договір купівлі - продажу спірної квартири АДРЕСА_3 , який було укладено між особою, що діяла як спадкодавець ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) ( а.с.12-14).

Тобто, як слідує з матеріалів справи, що оспорюваний правочин було укладено від імені ОСОБА_2 через понад 5 років після його смерті.»

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 04 грудня 2024 року (справа №755/11502/24) позов ОСОБА_1 до Київської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - задоволено. Ухвалено визначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , додатковий строк для подання ним заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , протягом двох місяців, який рахувати з часу набрання рішенням суду законної сили. (а.с.11-13)

Зазначеним рішенням встановлено наступне:

«… ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_2 , батьком якого є ОСОБА_1 (а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 помер у м. Донецьк, актовий запис про що складений лише 25.04.2019 року (а.с. 13).

Убачається, що факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Донецьк (Україна), був встановлений рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04.03.2019 року у справі №640/4540/19 (а.с. 6-8).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26.09.2023 року у справі №755/2290/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 , від 2 червня 2021 р. посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської обл. Сушик О.В укладено від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрованого в реєстрі за №151.

Із наявної в матеріалах справи Актуальної інформації про право власності вбачається, що 24.09.2018 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності (номер запису про право власності 28122488) на кв АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу №335 від 03.05.2012 року (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000) (а.с. 5).

За змістом листа-роз`яснення ПН КМНО Пахниць Н.В. від 10.06.2024 року №73/01-16, приватний нотаріус розглянувши усне звернення ОСОБА_1 (зареєстрований: АДРЕСА_4 ) щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 сина ОСОБА_2 дійшла висновку про неможливість вчинення нотаріальних дій. Нотаріусом встановлено наступні факти: за даними Спадкового реєстру не відкрито спадкову справу після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_1 не подано нотаріусу заяву про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк для прийняття спадщини; встановити, що ОСОБА_1 , проживав та був зареєстрований на час смерті з сином, ОСОБА_2 , за однією адресою неможливо (а.с. 14).

За змістом відповіді ПН КМНО Пахниць Н.В. від 08.10.2024 року, нею не заводилось спадкової справи після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідно до інформації Спадкового реєстру станом на 08.10.2024 року - спадкова справа після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не заводилась (а.с. 35).»

За матеріалами справи вбачається, що постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пахниць Н.В. від 29 січня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , на квартиру АДРЕСА_2 , з підстав відсутності у ОСОБА_1 документу, що підтверджує право власності на квартиру. (а.с.9)

Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що речові права на нерухоме майно, їх обтяжень та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то воно виникає з моменту проведення такої реєстрації.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із угод.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються Законом (частина четверта статті 182 Цивільного кодексу України, статті 18, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268-1270 ЦК України.

За змістом ст. 392 ЦК України належним відповідачем є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у разі їх відсутності, територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.

Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права.

Як убачається з долученої до позовної заяви Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , 02.06.2021 за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02. 06.2021, серія та номер 151, 01.02.2024 було здійснено реєстрацію припинення права власності на квартиру за ОСОБА_3 на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2023 року (справа №755/2290/22), до цього, а саме 24.09.2018, право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 03.05.2012, посвідченого приватним нотаріусом Матвєєвим О.А., серія та номер 335 (а.с.7, 8)

При цьому надана позивачем Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна є неповною, оскільки містить лише 1 та 2 сторінки з 4-х.

Разом із тим, з цієї Інформації вбачається, що 08.02.2022 на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2022 року (справа №755/1456/22) на спірну квартиру накладено арешт.

З Єдиного державного реєстру судових рішень та автоматизованої системи документообігу Дніпровського районного суду міста Києва «Д-3» убачається, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2022 року (справа №755/1456/22) задоволено клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва Шитої Н.М. про арешт майна у кримінальному провадженні № 0003592, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.12.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, накладено арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, шляхом заборони відчуження даної квартири.

Зі змісту цього судового рішення вбачається, що:

«На цей час органом досудового розслідування встановлено, що у відповідності до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_2 первинно було зареєстровано 24.09.2018 р. державним реєстратором Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Аквабіоресурси» м. Києва Ісаєвим В.В. за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.05.2012.

Згідно цього договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвєєвим О.А. 03 травня 2012 року № 335 начебто посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) щодо квартири АДРЕСА_2 . Текст договору викладено на спеціальному бланку нотаріальних документів серії ВРР №323813.

При цьому, інформація щодо приватного нотаріуса Матвєєва Олега Анатолійовича на цей час у Єдиному реєстрі нотаріусів відсутня.

Згодом право власності на зазначену квартиру було зареєстровано 02.06.2021 за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на підставі договору купівлі-продажу від 02.06.2021, зареєстрованого за № 151 та посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушиком Олексієм Вікторовичем.

За змістом цього договору ОСОБА_2 , як продавець, продав, а ОСОБА_3 , як покупець, придбав вказану квартиру. Продавець квартири володів нею на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.05.2012 р. № 355.

Однак, договір купівлі-продажу квартири від 03.05.2012 має ознаки підробки та ніколи не укладався між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , з огляду на таке.

Згідно інформації КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації», право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 30.07.1998 р. Далі право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 12.11.1998 р. У подальшому, право власності на цю квартиру перейшло до ОСОБА_4 на підставі договору міни, посвідченого 19.11.1998 р. приватним нотаріусом КМНО Шевельовою В.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 6287.

При цьому, право власності на цю квартиру за ОСОБА_2 зареєстровано не було.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , помер ІНФОРМАЦІЯ_9 (актовий запис про смерть №1534 від 21.08.2018). Після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , спадщину прийняла його дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , згідно заповіту, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Мотицьким І.Л. 27.07.2001, зареєстрованого в реєстрі за №7-887, та шляхом подачі відповідної заяви від 04.09.2018 до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори, де заведена спадкова справа №801/2018.

За інформацією Київського державного нотаріального архіву у справі № 02-33 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» том №1 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Матвєєва О.А. за реєстровим № 335 від 27 червня 2012 року міститься запис про посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, викладеного на спеціальному нотаріальному бланку серії ВРР №323845, сторонами є інші особи та щодо іншого договору купівлі продажу квартири від 03 травня 2012 року, який був викладений на спеціальному нотаріальному бланку серії ВРР № 323813.

Таким чином, в органу досудового розслідування наявні відомості, що невстановлені на цей час особи незаконно заволоділи вказаною квартирою шляхом реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та відчужили її іншим особам.»

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Належними сторонами у справі є особи, між якими виник спір, який є предметом розгляду та вирішення судом, і які є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.

Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.

Відповідачами за позовом про визнання права власності в порядку спадкування мають бути особи, які мають цивільно-правовий інтерес або право на спадкування майна померлого, і саме за такого суб`єктного складу має вирішуватися заявлений позов.

Відповідно до висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20), добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов`язків. Введення у цивільне законодавство принципу добросовісності є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності необхідно оцінювати поведінку суб`єкта права як добросовісну або недобросовісну.

Верховний Суд зазначає, що коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності та добросовісності.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 травня 2024 року у справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), від 31 жовтня 2024 року у справі

№ 344/7040/18 (провадження № 61-4902св24).

Позивач, діючи вочевидь не добросовісно, при зверненні до суду не виклав у позовній заяві в достатньому для повного та об`єктивного розгляду справи, фактичних обставин щодо спірного об`єкту нерухомості, жодного разу в судові засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Разом із тим, судом установлено, що не зважаючи на реєстрацію в Єдиному Державному реєстрі 24.09.2018 права власності на спірну квартиру на підставі договору від 03.05.2012, за ОСОБА_2 , спадкоємцем якого є позивач, таке ж право власності було зареєстровано в БТІ за ОСОБА_4 на підставі договору міни, посвідченого 19.11.1998 приватним нотаріусом КМНО Шевельовою В.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 6287. При цьому, право власності на цю квартиру за ОСОБА_2 в БТІ зареєстровано не було. ОСОБА_4 помер, після його смерті відкрилась спадщина та його спадкоємцем є донька ОСОБА_7 , яка прийняла спадщину та фактично має цивільно-правовий інтерес щодо спірної квартири.

Отже, у справі, що розглядається в даному провадженні, належним відповідачем є не Київська міська рада, а спадкоємець особи, за яким у встановленому законом порядку було зареєстровано право власності.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Тобто, пред`явлення позову до неналежного складу відповідачів є самостійною підставою для відмови в позові, вирішення позову з неналежним складом відповідачів не може мати наслідки встановлення судом обставин справи та викладення у рішенні відповідних висновків щодо відмови в позові з інших підстав.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову в цій справі, через його пред`явлення до неналежного відповідача.

У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача, в розмірі, сплаченому при зверненні до суду з даним позовом.

На підставі викладеного та керуючись статтями 3, 13, 15, 16, 182, 334, 392, 1216-1218, 1223, 1261, 1268-1270, 1297 Цивільного кодексу України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, ст. 2, 4, 10, 12, 13, 51, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_5 (вказана в позовній заяві як АДРЕСА_6 ) до Київської міської ради (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пахниць Наталя Вікторівна (місцезнаходження: АДРЕСА_7 ), про визнання права власності в порядку спадкування - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: