Постанова

Іменем України

02 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 716/1842/24

провадження № 61-1735сво25

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:

головуючий - Крат В. І.(суддя-доповідач),

судді: Грушицький А. І., Зайцев А. Ю., Луспеник Д. Д., Синельников Є. В., Фаловська І. М., Червинська М. Є.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Сенс Банк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 09 грудня 2024 року у складі судді Вайновської О. Є., та постанову Чернівецького апеляційного суду від 06 лютого 2025 року (повне рішення складено 07 лютого 2025 року) в складі колегії суддів: Височанської Н. К., Лисака І. Н., Литвинюк І. М.,

Історія справи

Короткий зміст позову

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк», банк) про захист прав споживачів.

Позовна заява мотивована тим, що 16 серпня 2012 року між нею та публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк), в особі начальника Кіцманського відділення ОСОБА_4., укладено договір банківського вкладу № 52 (депозитний вклад зі сплатою процентів в кінці терміну). Згідно з пунктом 1.1 договору банк зобов`язався відкрити поточний рахунок № НОМЕР_1 на суму 70 000 грн та 5 000 дол. США зі сплатою 21 % та 10,5 % річних відповідно. 16 серпня 2012 року вона, відповідно до умов договору, внесла до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 70 000 грн та 5 000 дол. США, що підтверджується розпорядженням на внесення коштів на вклад від 16 серпня 2012 року.

Надалі вона здійснювала поповнення банківського вкладу, а саме: 19 вересня 2012 року на суму 5 000,00 грн; 15 листопада 2012 року за рахунок нарахованих відсотків на суму 3 867,00 грн та 132,00 дол. США; 15 лютого 2013 року за рахунок нарахованих відсотків на суму 4 731,00 грн та 135,00 дол. США; 02 квітня 2013 року на суму 30 000,00 грн; 16 травня 2013 року за рахунок нарахованих відсотків на суму 6 227,00 грн та 138,00 дол. США та на суму 5 000,0 грн та 2 000,00 дол. США; 02 липня 2013 року на суму 30 175,00 грн; 30 серпня 2013 року за рахунок нарахованих відсотків на суму 8 815,00 грн та на 195,00 дол. США; 31 жовтня 2013 року на суму 30 000,00 грн; 28 листопада 2013 року за рахунок нарахованих відсотків на суму 11 081,00 грн та 201,00 дол. США, а також внесено кошти на суму 104 грн на гривневий депозит; 21 січня 2014 року на суму 20 000,00 грн; 18 лютого 2014 року на суму 10 000,00 грн; 26 лютого 2014 року за рахунок нарахованих відсотків на суму 13 875,00 грн та 201,00 дол. США; 17 березня 2014 року на суму 20 000 грн; 21 травня 2014 року за рахунок нарахованих відсотків на суму 17 139 грн та 210 дол. США, та на суму 15 000,00 грн; 20 червня 2014 року на суму 5 000,00 дол. США; 17 липня 2014 року на суму 10 000,00 грн; 31 липня 2014 року вона зняла частину вкладу в розмірі 4 000,00 дол. США; 28 серпня 2014 року за рахунок нарахованих відсотків на суму 19 305,00 грн та 422,00 дол. США; 24 вересня 2014 року на суму 20 000,00 грн; 30 вересня 2014 року на суму 15 000 грн, про що вона отримувала розпорядження, продовжуючи дію договору № 52 банківського вкладу.

Позивачка стверджувала, що станом на 30 вересня 2014 року у ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк») зберігався її депозит на загальну суму 365 319,00 грн та 9 634,00 дол. США.

У грудні 2014 року позивачці стало відомо про те, що начальник Кіцманського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_4 зникла, привласнивши кошти вкладників. 12 грудня 2014 року вона звернулась до ПАТ «Укрсоцбанк» про повернення вкладу та отримала відповідь, що вказаний нею договір банківського вкладу не укладався та в цьому банку не обліковується. Водночас вона дізналась ПАТ «Укрсоцбанк» провело внутрішнє службове розслідування від 06 березня 2015 року за фактами допущених співробітниками Кіцманського відділення № 933 ПАТ «Укрсоцбанк» порушень впродовж 2008-2014 років. За заявою ПАТ «Укрсоцбанк» щодо начальника Кіцманського відділення ОСОБА_4. було порушено кримінальне провадження. У ході досудового розслідування у кримінальному провадженні було проведено судово-почеркознавчу експертизу документів від 28 січня 2015 року № 98-К, згідно з якою підписи на договорі банківського вкладу від 16 серпня 2012 року № 52 та розпорядженнях, виданих ОСОБА_1 від імені банку, належать начальнику Кіцманського відділення № 933 ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_4 Також було проведено судово-технічну експертизи документів від 24 лютого 2015 року № 209-К, згідно з якою відбитки печатки ПАТ «Укрсоцбанк», що нанесені на договорі банківського вкладу від 16 серпня 2012 року № 52 та розпорядженнях на внесення коштів на депозит, нанесені кліше печатки банку ПАТ «Укрсоцбанк», зразки якої надано на дослідження. Отже, в період з 16 серпня 2012 року до 30 вересня 2014 року начальник Кіцманського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_4, шляхом зловживання своїм службовим становищем, заволоділа коштами ОСОБА_1 , що знаходиться банківському вкладі, в розмірі 365 319 грн та 9 634 дол. США, які залишаються неповернутими.

ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 02 жовтня 2024 року, просила стягнути з АТ «Сенс Банк» на її користь:

1 375 411,38 грн, що складаються з 365 319 грн - суми неповернутого банківського вкладу, 902 710,99 грн - інфляційних втрат, 107 381,39 грн - 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України;

12 465,81 дол. США, що складаються з 9 634 дол. США - суми неповернутого банківського вкладу, та 2 831,81 дол. США - 3% річних в порядку статті 625 ЦК України.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 09 грудня 2024 року, з урахуванням ухвали Заставнівського районного суду Чернівецької області від 27 грудня 2024 року про виправлення описки:

позов ОСОБА_1 задоволено;

стягнуто з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 неповернутий вклад в розмірі 365 319,00 грн та 9 634,00 дол. США, 3 % річних в розмірі 107 381,39 грн та 2 831,81 дол. США, інфляційні втрати в розмірі 107 381,39 грн, а всього 1 375 411,38 грн та 12 465,81 дол. США;

стягнуто з АТ «Сенс-Банк» в дохід держави витрати зі сплати судового збору в сумі 18 907,48 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

під час розгляду справи позивачкою ОСОБА_1 підтверджено факт укладення договору банківського вкладу та подальше внесення коштів на депозитний рахунок, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що між сторонами виникли договірні відносини на основі договору банківського вкладу, за яким одна сторона розмістила грошові кошти на депозит, а друга - зобов`язалася повернути грошові кошти, сплатити проценти в розмірі та на умовах визначених договором. Загальна сума вкладу ОСОБА_1 , визначена розпорядженням на внесення коштів на депозит від 30 вересня 2014 року становить 365 319 грн та 9 634 дол. США;

під час розгляду справи встановлено, що АТ «Сенс Банк», який є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», свої зобов`язання за договором № 52 банківського вкладу (депозитний вклад зі сплатою процентів в кінці терміну) від 16 серпня 2012 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк», в особі начальника Кіцманського відділення №933 ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_4., та ОСОБА_2 в частині повернення ОСОБА_3 вкладу, сплати процентів в загальному розмірі 365 319 грн та 9 634 дол. США не виконав, оскільки не спростував доводи позивачки належними доказами, якими могло бути, зокрема, розпорядження на виплату коштів, як то від 31 липня 2014 року;

письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час -час її виконання), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Вказана правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі №761/18883/15-ц (провадження № 61-20039св18), від 06 червня 2018 року у справі №299/540/15-ц (провадження № 61-21611св18), від 25 вересня 2018 року у справі №753/18070/15-ц (провадження № 61-12582св18);

як вбачається з розпоряджень на внесення коштів на депозит вони містять обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції, підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки банку тощо. Отже розпорядження видані банком, як і укладений договір, є допустимими та належними доказами по справі;

недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми договору. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року (справа №463/5896/14-ц). В постанові від 08 червня 2021 року Великої Палати Верховного Суду по справі №662/397/15-ц зазначено, що з огляду на те, що позивачі правомірно сподівалися на належне оформлення вказаних договорів вкладу з відповідачем, а обов`язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій лежить на банківській установі, особи, винні в порушенні правил банківських операцій, у спірних правовідносинах діяли від імені банку та розпоряджалися на власний розсуд коштами вже після передачі їх на депозит, отже, вчиняли протиправні дії стосовно коштів, які перейшли у власність відповідача. Позивачі не можуть бути відповідальними за порушення, вчинені посадовими особами відповідача, оскільки ними виконані умови укладених угод. Отже, факт укладення договору банківського вкладу та внесення позивачкою коштів підтверджено належними та допустимими доказами. Частиною першою статті 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. договір № 52 банківського вкладу (депозитний вклад зі сплатою процентів в кінці терміну) від 16 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» недійсним не визнано, тому його чинність презюмується;

суд відхилив доводи сторони відповідача, що обставини у вказаній цивільній справі можуть бути правильно оцінені лише після розгляду кримінального провадження № 0000622 від 21 листопада 2014 року відносно ОСОБА_4 , оскільки наявність кримінального правопорушення не впливає на договірні правовідносини, що виникли між сторонами, не спростовує їх існування та не припиняє їх. Про це, зокрема, йдеться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2019 року у справі №662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21;

тому з відповідача АТ «Сенс Банк», який є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає стягненню банківській вклад за договором № 52 банківського вкладу (депозитний вклад зі сплатою процентів в кінці терміну) від 16 серпня 2012 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк», в особі начальника Кіцманського відділення № 933 ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_4., та ОСОБА_2 в розмірі 365 319 грн та 9 634 дол. США, а отже в цій частині позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню;

вирішуючи вимогу ОСОБА_1 про стягнення з АТ «Сенс Банк» 3% річних від простроченої суми, інфляційних витрат за вкладом у гривні, суд вказав, що відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно розрахунку, 3% річних від простроченої суми в порядку статті 625 ЦК України по вкладу у гривнях за період з 13 грудня 2014 по 29 вересня 2024 року становлять 107 381,39 грн; по вкладу у дол. США - 2 831,81 дол. США. Інфляційні втрати по вкладу у гривнях з грудня 2014 по серпень 2024 становлять 902 710,99 грн;

у відзиві та під час судового розгляду представник відповідача заявив про застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу. У цій справі предметом спору є вимоги про стягнення коштів за договором депозитного вкладу, а нарахування 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України входять до складу грошового зобов`язання, вимоги про стягнення якого нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, а тому на зазначені вимоги позовна давність не поширюється (постанова Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15, від 30 листопада 2022 року у справі № 757/24677/18-ц, від 29 березня 2023 року у справі № 607/955/21, від 04 вересня 2024 року у справі №718/2832/23). Тому, перевіривши правильність наданого позивачкою розрахунку 3 % річних, інфляційних втрат на вклад у гривні, суд зробив висновок про обґрунтованість вимог позивачки, пред`явлених в порядку частини другої статті 625 ЦК України, щодо стягнення 3 % річних, розрахованих за період з 13 грудня 2014 року по 29 вересня 2024 року в розмірі 107 381,39 грн та 2 831,81 дол. США, на суму інфляційних витрат по вкладу у гривнях, розрахованої за період з грудня 2014 по серпень 2024 в розмірі 902 710,99 грн, оскільки позовна давність на вимогу вкладника банку про повернення вкладу не поширюється;

за таких обставин, позов ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк» про захист прав споживачів, що полягає у стягненні суми вкладу за договором № 52 банківського вкладу (депозитний вклад зі сплатою процентів в кінці терміну) від 16 вересня 2012 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 в розмірі 365 319 грн та 9 634 дол. США, 3 % річних в розмірі 107 381,39 грн та 2 831,81 дол. США, інфляційних втрат в розмірі 902 710,99 грн підлягає задоволенню в повному обсязі.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 06 лютого 2025 року:

апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» задоволено частково;

рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 09 грудня 2024 року змінено;

стягнуто з АТ «Сенс Банк» на користь держави витрати зі сплати судового збору в суді першої інстанції у розмірі 15 140,00 грн;

у іншій частині рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 09 грудня 2024 року залишено без змін.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що:

12 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до банку з вимогою про повернення грошових коштів, розміщених на депозитних рахунках, однак доказів повернення банком позивачу коштів за вкладами матеріали справи не містять.Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. Встановивши, що начальником Кіцманського відділення АТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_4 та ОСОБА_1 підписані розпорядження на внесення коштів на депозитні рахунки у загальному розмірі 365 319 грн та 9 634 дол. США, які скріплені підписами сторін та печаткою банку, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що отримання начальником Кіцманського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_4 вказаних коштів свідчить про укладення договорів банківського вкладу від 16 серпня 2012 року № 52, які на вимогу вкладника повернуто не було. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що недотримання уповноваженою особою банку - керуючою відділенням ОСОБА_4 вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення вкладів не може свідчити, що такий договір не укладався чи про те, що кошти на депозитний рахунок банку не вносилися. Тому суд зробив обґрунтований висновок про стягнення вкладів у розмірі 365 319 грн та 9 634 дол. США;

доводи апеляційної скарги про те, що укладений між позивачем і банком договір не відповідає за формою і змістом договорам банківського вкладу, а розпорядження про внесення коштів на депозит та поповнення вкладу не відповідають визначеним НБУ формам ведення та обліку касових операцій, і такі не можуть бути належними доказами внесення ОСОБА_1 грошових коштів на рахунок банківської установи на виконання умов договору, є необґрунтованими з огляду на таке. Звертаючись до банківської установи для розміщення вкладу, позивач правомірно сподівалася на належне оформлення вказаного депозитного договору з банком, а обов`язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій покладено на банківську установу. При цьому саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій. Недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення ними вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу), та неналежне виконання ними своїх посадових обов`язків не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Схожі за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14 (провадження № 14-703цс19), від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15 (провадження № 14-20цс21), від 08 січня 2025 року у справі № 718/2555/23 (провадження № 61-4698св24);

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 336/3084/20 (провадження № 61-1272св22) вказав, що після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів після зазначеної дати застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Як вбачається з матеріалів справи, 12 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до банку із заявою про повернення вкладу. Отже, після звернення до банку із заявою про повернення вкладів між ОСОБА_1 та банком припинилися договірні відносини за договором банківських вкладів від 16 серпня 2012 року № 52 з 13 грудня 2014 року, оскільки він розірваний внаслідок односторонньої відмови ОСОБА_1 , однак грошове зобов`язання банк не виконав, тому до спірних правовідносин слід застосувати приписи частини другої статті 625 ЦК України. Верховний Суд у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20) виснував, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору;

доводи апеляційної скарги не містять вимог щодо порядку та розміру нарахування 3 % річних та інфляційних втрат (для депозиту в частині гривні), передбачених статтею 625 ЦК України. Колегія суддів відхилила доводи апеляційної скарги про застосування позовної давності (щодо стягнення вкладів, 3 % річних, інфляційних втрат), оскільки відповідно до пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу. У постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 757/24677/18-ц (провадження № 61-5125св22) Верховний Суд, вирішуючи подібний спір, зазначив, що предметом цього спору є саме вимоги про стягнення коштів за договорами депозитних вкладів, а нарахування 3 % річних, інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України входять до складу грошового зобов`язання, вимоги про стягнення якого нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, на зазначені вимоги позовна давність не поширюється. Вказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20), від 29 березня 2023 року у справі № 607/955/21 (провадження № 61-10450св22), від 13 вересня 2023 року № 757/11769/22-ц (провадження № 61-8030св23), від 04 вересня 2024 року у справі № 718/2832/23 (провадження № 61-3622св24). Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що вимоги ОСОБА_1 пов`язані з невиконанням грошових зобов`язань з видачі вкладів і на них позовна давність не поширюється;

ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. Встановивши факт укладення договорів банківського вкладу, внесення ОСОБА_1 коштів на депозитний рахунок, його подальше поповнення, а також отримання нею нарахованих відсотків за договором, ураховуючи, що вклад на вимогу позивача повернуто не було, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення суми банківського вкладу у розмірі 365 319 грн та 9 634 дол. США, 3% річних в розмірі 107 381,39 грн та 2 831,81 дол. США, інфляційні втрати в розмірі 107 381,39 грн (для депозиту в частині гривні) в загальному розмірі 1 375 411, 38 грн, та 12 465, 81 дол. США;

доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог частини першої статті 103 ЦПК України про призначення комплексної судово- почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів, а також те, що наявний в матеріалах справи висновок експерта є неналежним доказом, колегія суддів вважала безпідставними, оскільки на обґрунтування підстав призначення судової комплексної почеркознавчої та технічної експертизи документів АТ «Сенс Банк» посилалося на приєднання до матеріалів справи експертних висновків, проведених у кримінальному провадженні №0000622 із порушенням пункту 3.4 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень. АТ «Сенс Банк» вказувало на наявність сумнівів щодо справжності договору №52 від 16 серпня 2012 року та виданих розпоряджень до зазначеного договору. У постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц та від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 зроблено висновок, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його. У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 (провадження № 61-8732св20) зазначено, що висновок експерта у кримінальному провадженні є допустимим доказом у цивільній справі, якщо містить інформацію щодо предмета доказування, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений. До матеріалів справи долучено виконаний в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000622 висновок судово-почеркознавчої експертизи документів № 98-К від 28 січня 2015 року, висновок судово-технічної експертизи документів № 209-К від 24 лютого 2015 року. Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи документів № 98-К від 28 січня 2015 року підписи у наступних документах, а саме на договорі №52 банківського вкладу «Інвестиційний» від 16.08.2012 року, укладеному між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , у графах «Від імені банку» та навпроти прізвища « ОСОБА_4 »; у розпорядженнях від 16.08.2012, від 19.09.2012, від 15.11.2012, від 15.02.2013, від 02.04.2013, від 16.05.2013, від 02.07.2013, від 30.08.2013, від 31.10.2013, від 28.11.2013, від 21.01.2014, від 18.02.2014, від 26.02.2014, від 17.03.2014, від 21.05.2014, від 20.06.2014, від 17.07.2014, від 31.07.2014, від 28.08.2014, від 24.09.2014, від 30.09.2014 року, які видані на ім`я ОСОБА_1 у графі «Начальник Кіцманського відділення», навпроти прізвища « ОСОБА_4» виконанні однією особою ОСОБА_4 . У висновку технічної експертизи документів № 209-К від 24 лютого 2015 року вказано, що відбитки печатки «м. Київ * Україна * Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» * Кіцманське відділення * Ідентифікаційний код 00039019 * КАСА №1» нанесені кліше печатки «м. Київ * Україна * Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» * Кіцманське відділення * Ідентифікаційний код 00039019 * КАСА №1» наступних документах, а саме на договорі №52 банківського вкладу «Інвестиційний» від 16.08.2012 року укладеному між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 ; у розпорядженнях від 16.08.2012, від 19.09.2012, від 15.11.2012, від 15.02.2013, від 02.04.2013, від 16.05.2013, від 02.07.2013, від 30.08.2013, від 31.10.2013, від 28.11.2013, від 21.01.2014, від 18.02.2014, від 26.02.2014, від 17.03.2014, від 20.06.2014, від 17.07.2014, від 31.07.2014, від 28.08.2014, від 24.09.2014, від 30.09.2014 року. У висновку експерта №209-К від 24 лютого 2015 року вказано, що на експертизу надано вільні зразки печатки «м. Київ * Україна * Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» * Кіцманське відділення * Ідентифікаційний код 00039019 * КАСА №1» в журналі обліку та видачі печаток і штампів Чернівецької обласної філії АКБ СР «Укрсоцбанк» розпочатий 01.04.2014, закінчений 01 липня 2012 року, а також надано вільні зразки вище наведеної печатки на інших документах.

посилання АТ «Сенс Банк» на наявність обставин, що викликають переконливе враження, що договір та розпорядження підписувалися не колишнім начальником відділення ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_4 , на договорі та розпорядженнях відсутня печатка ПАТ «Укрсоцбанк» та підписані вони не в дати, які в них зазначені, не відповідають обставинам справи. Безпідставними є посилання АТ «Сенс Банк» на те, що у висновку експерта №209-К від 24 лютого 2015 року відсутня відповідь на питання «Яким же саме кліше нанесено відтиск печатки «м. Київ * Україна * Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» * код 00039019 * КАСА №1» кліше печатки, зразок якого міститься у журналі обліку та видачі печаток і штампів, наданий на дослідження або інше кліше на наданих позивачем документах?», оскільки у мотивувальній частині висновку експерта зазначено, що перераховані ознаки стійкості, суттєві, в їх сукупності індивідуальні та достатні для висновку, що відбитки печатки «м. Київ * Україна * Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» * Кіцманське відділення * Ідентифікаційний код 00039019 * КАСА №1» нанесені кліше печатки «м. Київ * Україна * Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» * Кіцманське відділення * Ідентифікаційний код 00039019 * КАСА №1», зразки якої надані на дослідження. Також не заслуговують на увагу доводи АТ «Сенс Банк» про те, що експертні висновки, проведені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000622 від 21 листопада 2014 року, є неналежними доказами, оскільки порушений порядок призначення експертизи. Встановлено, що АТ «Сенс Банк» залучено до участі у кримінальному провадженні № 0000622 від 21 листопада 2014 року по обвинуваченню ОСОБА_4 як цивільного позивача. Отже, посилання АТ «Сенс Банк» на наявність обставин, що викликають сумніви щодо договору № 52 від 12 серпня 2012 року та видані в подальшому розпорядження на підставі зазначеного договору, не відповідають обставинам справи;

помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що незалучення судом першої інстанції третьої особи до розгляду даної справи є підставою для скасування судового рішення. У разі розгляду справи без повідомлення третьої особи, обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони. Наслідки незалучення третьої особи передбачені положеннями статті 54 ЦПК України. Незалучення третьої особи не є підставою для скасування судового рішення відповідно до статті 376 ЦПК України;

з матеріалів справи вбачається, що АТ «Сенс Банк», в порядку статті 84 ЦПК України, подано до суду клопотання про витребування у Головного управління Державної податкової служби України у Чернівецькій області, ОСОБА_1 доказів про дохід ОСОБА_1 за період з 01 січня 2004 року по 21 грудня 2014 року з метою підтвердження або спростування факту розпорядження банком коштами, належними ОСОБА_1 . Водночас, АТ «Сенс Банк» посилалося на недоведеність ОСОБА_1 фактичного існування цих коштів, природи їх походження. Натомість, встановлення доходу ОСОБА_1 за період з 01 січня 2004 року по 21 грудня 2014 року не має значення для розгляду справи і не підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, оскільки не підтверджує та не заперечує обставини виникнення між ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», в особі начальника Кіцманського відділення №933 ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_4 та ОСОБА_1 правовідносин з вчинення договору банківського вкладу «Інвестиційний» (депозитний вклад зі сплатою процентів у кінці терміну) від 16 серпня 2012 №52. Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви АТ «Сенс Банк» про витребування доказів;

максимальний розмір судового збору за подачу позовної заяви майнового характеру фізичною особою станом на серпень 2024 року становив 15 140 грн, а тому суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача судовий збір на користь держави в розмірі 18 907,48 грн замість правильного - 15 140,00 грн. За наведених обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору підлягає зміні.

Аргументи учасників справи

У лютому 2025 року АТ «Сенс Банк» засобами поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 09 грудня 2024 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 06 лютого 2025 року, в якій просило:

скасувати оскаржені судові рішення;

направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суди порушили вимоги статті 103 ЦПК України, відмовивши у задоволенні клопотання про призначення комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів. Надані позивачем висновки експерта є неналежними доказами. Верховний Суд від 27 листопада 2024 року у аналогічній справі № 718/1305/23 зробив висновок про наявність підстав для призначення комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів;

суди порушили вимоги статей 84, 95 ЦПК України, відмовивши у задоволенні клопотання про витребування доказів. Представник відповідача звернувся до ГУ ДПС у Чернівецькій області із адвокатським запитом в якому просила надати інформацію про доходи Позивача за період з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2014 року, у тому числі декларації про майновий стан і доходи. Відповіді на адвокатський запит не отримано;

суди порушили вимоги пункту частини першої статті 251 ЦПК України, відмовивши у задоволенні клопотання про зупинення провадження до розгляду кримінальної справи;

суди порушили вимоги статті 53 ЦПК України, не залучивши до справи третю особу. Відповідач подавав клопотання про залучення третьої особи ОСОБА_4 , оскільки у разі задоволення позову у банку буде право на звернення з позовом до суду про стягнення з ОСОБА_4 коштів;

договір банківського вкладу між позивачем та відповідачем не укладався, кошти на рахунок не вносилися. Позивач не вносила в касу банку 365 319,45 грн та 9 634,00 дол. США, ні будь-яку іншу суму на депозит за договором. Розпорядження не є доказом внесення коштів за договором №52 від 16 серпня 2012 року. Позивачем не надано ні банківської виписки, ні ощадної книжки, ні сертифіката, ні будь-якого іншого документа на підтвердження внесення коштів за договором № 52 від 16 серпня 2012 року;

відсутні докази того, що позивач фізично могла мати 365 319,45 грн та 9 634,00 дол. США. У кримінальній справі та в усіх цивільних справах всі особи, які вважають себе потерпілими не надають доказів своїх доходів. Відповідно до статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу №52 від 16 серпня 2012 року є нікчемним, оскільки письмова форма не додержана. Позивачем не надано доказів внесення 365 319,45 грн та 9634,00 дол. США депозиту за договором. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами укладення договору банківського вкладу та внесення грошової суми на її вкладний (депозитний) рахунок, враховуючи, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею відповідного документа або ощадного сертифіката;

експертний висновок № 209-К від 24 серпня 2015 року за результатами експертизи, проведеної у кримінальному провадженні № 0000622 не може бути доказому у справі та не може підтверджувати факти належності печаток Відповідача на договорі та розпорядженнях, копії яких додані до позову. В експертному висновку №209-К від 24 серпня 2015 року вказано що об`єкти та зразки доставлені на дослідження нарочним в не упакованому вигляді;

суд стягнув інфляційні страти та 3% річних за період з 13 грудня 2014 року по 29 вересня 2024 року, тобто з порушенням позовної давності. Нарахування та стягнення грошових коштів за статтею 625 ЦК України за вимогами вкладника, можливе виключно за 3 роки до дати подачі позову до суду;

суди керувалися виключно припущеннями, того, що 12 грудня 2014 року позивач звернулася до банку саме з вимогою про повернення вкладу, адже таких доказів матеріали справи не містять;

щодо колишнього начальника відділення ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_4 не винесено обвинувальний вирок.

03 березня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_7, подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу АТ «Сенс Банк», в якому просить:

касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення - без змін;

відмовити у задоволенні клопотання банку про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відзив мотивований тим, що:

позивач, розмішуючи у банку вклад, діяла добросовісно та добросовісно очікувала, що її вклад до банку перебуватиме у безпеці, а банк зі своєї сторони діяв недбало, не організувавши належний рівень контролю за діями банківських працівників, що призвело до викрадення банківського вкладу банківським працівником;

недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності не може свідчити про не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми договору банківського вкладу. Необлікування банком таких коштів не можна вважати недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми;

у висновку експертизи експертом детально перераховані реквізити банківського договору та банківських розпоряджень, які були предметом дослідження і які дають можливість ідентифікувати документи, які були предметам експертизи. Відповідачем не наведено підстав сумніватися у справжності висновків експертизи, які було проведено в межах кримінального провадження;

на стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які заявлені у спорі про стягнення банківського вкладу позовна давність не поширюється, оскільки 3% річних та інфляційних втрат мають компенсаційний, а не штрафний характер та входять до складу грошового зобов`язання.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2025 року:

відкрито касаційне провадження у справі № 716/1842/24 та витребувано справу із суду першої інстанції;

відмовлено у задоволенні клопотання АТ «Сенс Банк» про зупинення виконання рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 09 грудня 2024 року та постанови Чернівецького апеляційного суду від 06 лютого 2025 року.

У березні 2025 року матеріали справи № 716/1842/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 19 лютого 2025 року зазначено, що:

підставами касаційного оскарження судового рішення суду апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 20 травня 2020 року у справі № 569/12481/15, від 22 грудня 2023 року у справі № 308/9488/21, від 03 лютого 2021 року у справі № 569/12481/15, від 31 липня 2020 року у справі № 201/3811/18, від 26 червня 2023 року у справі № 306/1119/21, від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14, від 04 вересня 2024 року у справі № 446/2145/21, від 03 липня 2023 року у справі № 175/4639/19, від 26 листопада 2024 року у справі № 202/3575/22, від 14 серпня 2024 року у справі № 189/896/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

крім того, посилається на порушення судами норм процесуального права, зокрема, судами необґрунтовано відхилив клопотань про витребування доказів та призначення експертизи, а також відмовив у зупиненні провадження у справі до розгляду кримінальної справи, відмовив у залученні до участі у справі третіх осіб (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2025 року справу № 716/1842/24 передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2025 року мотивована тим, що:

«ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, зокрема про те, що позовна давність не поширюється на вимоги вкладника банку про повернення вкладу та пов`язані із ними вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, пред`явлені в порядку частини другої статті 625 ЦК України. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Разом з тим, Верховний Суд встановив наявність інших, протилежних за змістом висновків щодо застосування тих же норм права у подібних правовідносинах, сформульованих та викладених в раніше ухвалених рішеннях суду касаційної інстанції у складі колегій суддів Другої та Третьої судових палат. Зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2024 року у справі № 202/3575/22 (провадження № 61-17324св23) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року у справі № 189/896/20 (провадження № 61-370св24), суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що на вимогу вкладника про стягнення сум за статтею 625 ЦК України (3 % річних та інфляційних втрат) поширюється загальна трирічна позовна давність.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду з вказаними висновками суду не погоджується та звертає увагу на таке.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18));

позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). У цивільному законодавстві визначено об`єктивні межі застосування позовної давності, які встановлюються прямо (стаття 268 ЦК України); опосередковано (з урахуванням сутності заявленої вимоги). Позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу (пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України). Тлумачення пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, дає підстави для висновку, що позовна давність не поширюється на будь-яку вимогу вкладника щодо видачі (повернення) вкладу банком, іншою фінансовою установою. Зазначена гарантія охорони прав вкладника не залежить від обраного ним способу захисту прав, підстав пред`явлення такої вимоги, розірвання договору про банківський вклад за взаємною домовленістю сторін або в судовому порядку, відмови від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом, чи навіть недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду);

таким чином, на вимоги про стягнення 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України, які нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, позовна давність не поширюється. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20), від 30 листопада 2022 року у справі № 757/24677/18-ц (провадження № 61-5125св22), від 29 березня 2023 року у справі № 607/955/21 (провадження № 61-10450св22), від 13 вересня 2023 року у справі № 757/11769/22-ц (провадження № 61-8030св23), від 04 вересня 2024 року у справі № 718/2832/23 (провадження № 61-3622св24), від 29 жовтня 2025 року у справі № 201/689/22 (провадження № 61-5309св25). Отже, на думку колегії суддів Верховного Суду, на вимоги про стягнення 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України, які нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, позовна давність не поширюється;

з огляду на викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування статей 257, 625 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених в раніше винесених постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2024 року у справі № 202/3575/22 (провадження № 61-17324св23) та у складі у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року у справі № 189/896/20 (провадження № 61-370св24), з наведених мотивів».

10 грудня 2025 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2025 року прийнято та призначено до розгляду цю справу.

Фактичні обставини

16 серпня 2012 року між позивачкою ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк»), в особі начальника Кіцманського відділення ОСОБА_4., укладено договір № 52 банківського вкладу «Інвестиційний» (депозитний вклад зі сплатою процентів в кінці терміну).

У договорі сторони обумовили:

банк відкриває поточний рахунок № НОМЕР_1 та приймає на вклад кошти в сумі 70 000,00 грн та 5 000,000 дол. США під 21 % річних у гривні та під 10,5 % річних у дол. США (пункт 1.1);

на депозитний рахунок допускається додаткові внески коштів (пункт 1.3).

Згідно з розпорядженням на внесення коштів на депозит від 16 серпня 2012 року ОСОБА_1 внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 70 000,00 грн та 5 000,00 дол. США.

Відповідно до розпорядження на внесення відсотків на депозит від 19 вересня 2012 року, ОСОБА_1 внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 5 000,00 грн.

Згідно з розпорядженням на внесення коштів на депозит від 15 листопада 2012 року ОСОБА_1 внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» відсотки в розмірі 132,00 дол. США та 3 867,00 грн.

Відповідно до розпорядження на внесення коштів на депозит від 15 лютого 2013 року ОСОБА_1 внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» відсотки у розмірі 4 731,00 грн та 135,00 дол. США.

Згідно з розпорядженням на внесення коштів на депозит від 02 квітня 2013 року ОСОБА_1 внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 30 000,00 грн.

Відповідно до розпорядження на внесення коштів на депозит від 16 травня 2013 року ОСОБА_1 внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 50 000,00 грн і 2 000,00 дол. США, відсотки в розмірі 6 227,00 грн та 138,00 дол. США.

Згідно з розпорядженням на внесення коштів на депозит від 02 липня 2013 року ОСОБА_1 внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 30 175,00 грн.

Відповідно до розпорядження на внесення коштів на депозит від 30 серпня 2013 року ОСОБА_1 внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» відсотки в розмірі 8 815,00 грн та 195,00 дол. США.

Згідно з розпорядженням на внесення коштів на депозит від 31 жовтня 2013 року ОСОБА_1 внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 30 000,00 грн.

Відповідно до розпорядження на внесення коштів на депозит від 28 листопада 2013 року ОСОБА_1 внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 104,00 грн, відсотки 11 081,00 грн та 201,00 дол. США.

Згідно з розпорядженням на внесення коштів на депозит від 21 січня 2014 року ОСОБА_1 внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 20 000,00 грн.

Відповідно до розпорядження на внесення коштів на депозит від 18 лютого 2014 року ОСОБА_1 внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 10 000,00 грн.

Згідно з розпорядженням на внесення коштів на депозит від 26 лютого 2014 року ОСОБА_1 внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» відсотки в розмірі 13 875,00 грн та 201,00 дол. США.

Відповідно до розпорядження на внесення коштів на депозит від 17 березня 2014 року ОСОБА_1 внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 20 000,00 грн.

Згідно з розпорядженням на внесення коштів на депозит від 21 травня 2014 року ОСОБА_1 внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 15 000,00 грн, відсотки в розмірі 17 139,00 грн та 210,00 дол. США.

Відповідно до розпорядження на внесення коштів на депозит від 20 червня 2014 року ОСОБА_1 внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 5 000,00 дол. США.

Згідно з розпорядженням на внесення коштів на депозит від 17 липня 2014 року ОСОБА_1 внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до розпорядження на виплату коштів від 31 липня 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» виплатило ОСОБА_1 з депозиту грошові кошти в розмірі 4 000,00 дол. США.

Згідно з розпорядженням на внесення коштів на депозит від 28 серпня 2014 року ОСОБА_1 внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» відсотки в розмірі 19 305,00 грн та 422,00 дол. США.

Відповідно до розпорядження на внесення коштів на депозит від 24 вересня 2014 року ОСОБА_1 внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 20 000,00 грн.

Згідно з розпорядження на внесення коштів на депозит від 30 вересня 2014 року ОСОБА_1 внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 15 000,00 грн.

Загальна сума вкладу ОСОБА_1 становить 365 319,00 грн та 9 634,00 дол. США.

20 листопада 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до органів Національної поліції з заявою про вчинення начальником Кіцманського відділення № 933 ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_4 кримінального правопорушення за фактом зловживання службовим становищем, що полягало в отриманні від фізичних осіб протягом тривалого часу грошових коштів, укладення від імені банку договорів банківських вкладів, однак невнесення цих коштів на рахунки банку, про що Кіцманським РВ УМВС України в Чернівецькій області внесено відомості до ЄРДР за № 0000622 від 21 листопада 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 191, частиною четвертою статті 191, частиною п`ятою статті 191 та статтею 200 КК України.

Договір банківського вкладу (депозитний вклад зі сплатою процентів у кінці терміну) від 16 серпня 2012 року № 52, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк», в особі начальника Кіцманського відділення № 933 ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_4., та ОСОБА_1 , розпорядження на внесення коштів на депозит від 16 серпня 2012 року, розпорядження на внесення коштів на депозит від 19 вересня 2012 року, розпорядження на внесення коштів на депозит від 15 листопада 2012 року, розпорядження на внесення коштів на депозит від 15 лютого 2013 року, розпорядження на внесення коштів на депозит від 02 квітня 2013 року, розпорядження на внесення коштів на депозит від 16 травня 2013 року, розпорядження на внесення коштів на депозит від 02 липня 2013 року, розпорядження на внесення коштів на депозит від 30 серпня 2013 року, розпорядження на внесення коштів на депозит від 31 жовтня 2013 року, розпорядження на внесення коштів на депозит від 28 листопада 2013 року, розпорядження на внесення коштів на депозит від 21 січня 2014 року, розпорядження на внесення коштів на депозит від 18 лютого 2014 року, розпорядження на внесення коштів на депозит від 26 лютого 2014 року, розпорядження на внесення коштів на депозит від 17 березня 2014 року, розпорядження на внесення коштів на депозит від 21 травня 2014 року, розпорядження на внесення коштів на депозит від 20 червня 2014 року, розпорядження на внесення коштів на депозит від 17 липня 2014 року, розпорядження на виплату коштів від 31 липня 2014 року, розпорядження на внесення коштів на депозит від 28 серпня 2014 року, розпорядження на внесення коштів на депозит від 24 вересня 2014 року, розпорядження на внесення коштів на депозит від 30 вересня 2014 року, визнані речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000622 від 21 листопада 2014 року щодо ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 191, частиною четвертою статті 191, частиною п`ятою статті 191 та статтею 200 КК України, та зберігаються в матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до висновку експерта від 28 січня 2015 року № 98-К у кримінальному провадженні № 0000622 від 21 листопада 2014 року щодо ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 191, частиною четвертою статті 191, частиною п`ятою статті 191 та статтею 200 КК України, що зберігаються в матеріалах кримінального провадження, підпису у договорі № 52 банківського вкладу (депозитний вклад зі сплатою процентів в кінці терміну) від 16 серпня 2012 року, укладеному між ПАТ «Укрсоцбанк» в особі начальника Кіцманського відділення № 933 ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_4. та ОСОБА_4., у графах «Від імені банку» та навпроти прізвищ « ОСОБА_4 », « ОСОБА_6 », у розпорядженні на внесення коштів на депозит від 16 серпня 2012 року, у розпорядженні на внесення коштів на депозит від 19 вересня 2012 року, у розпорядженні на внесення коштів на депозит від 15 листопада 2012 року, у розпорядженні на внесення коштів на депозит від 15 лютого 2013 року, у розпорядженні на внесення коштів на депозит від 02 квітня 2013 року, у розпорядженні на внесення коштів на депозит від 16 травня 2013 року, у розпорядженні на внесення коштів на депозит від 02 липня 2013 року, у розпорядженні на внесення коштів на депозит від 30 серпня 2013 року, у розпорядженні на внесення коштів на депозит від 31 жовтня 2013 року, у розпорядженні на розпорядження на внесення коштів на депозит від 28 листопада 2013 року, у розпорядженні на внесення коштів на депозит від 21 січня 2014 року, у розпорядженні на внесення коштів на депозит від 18 лютого 2014 року, у розпорядженні на внесення коштів на депозит від 26 лютого 2014 року, у розпорядженні на внесення коштів на депозит від 17 березня 2014 року, у розпорядженні на внесення коштів на депозит від 21 травня 2014 року, у розпорядженні на внесення коштів на депозит від 20 червня 2014 року, у розпорядженні на внесення коштів на депозит від 17 липня 2014 року, у розпорядженні на виплату коштів від 31 липня 2014 року, у розпорядженні на внесення коштів на депозит від 28 серпня 2014 року, виконані однією особою - ОСОБА_4 .

Згідно з висновком експерта від 24 лютого 2015 року № 209-К у кримінальному провадженні № 0000622 від 21 листопада 2014 року щодо ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 191, частиною четвертою статті 191, частиною п`ятою статті 191 та статтею 200 КК України та зберігаються в матеріалах кримінального провадження, відбитки печатки «м. Київ * України * Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» * Кіцманське відділення * Ідентифікаційний код 00039019 * Укрсоцбанк» у розпорядженні на внесення коштів на депозит від 21 травня 2014 року, нанесені кліше печатки «м. Київ * Україна *ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСОЦБАНК» * Кіцманське відділення * Ідентифікаційний код 00039019 * «УКРСОЦБАНК», зразки якої надані на дослідження; відбитки печатки «м. Київ * України * Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» * Кіцманське відділення * Ідентифікаційний код 00039019 * КАСА №1» у договорі № 52 банківського вкладу (депозитний вклад зі сплатою процентів в кінці терміну) від 16 серпня 2012 року, у розпорядженні на внесення коштів на депозит від 16 серпня 2012 року, розпорядженні на внесення коштів на депозит від 19 вересня 2012 року, розпорядженні на внесення коштів на депозит від 15 листопада 2012 року, розпорядження на внесення коштів на депозит від 15 лютого 2013 року, розпорядженні на внесення коштів на депозит від 02 квітня 2013 року, розпорядженні на внесення коштів на депозит від 16 травня 2013 року, розпорядженні на внесення коштів на депозит від 02 липня 2013 року, розпорядженні на внесення коштів на депозит від 30 серпня 2013 року, розпорядженні на внесення коштів на депозит від 31 жовтня 2013 року, розпорядження на внесення коштів на депозит від 28 листопада 2013 року, розпорядженні на внесення коштів на депозит від 21 січня 2014 року, розпорядженні на внесення коштів на депозит від 18 лютого 2014 року, розпорядженні на внесення коштів на депозит від 26 лютого 2014 року, розпорядженні на внесення коштів на депозит від 17 березня 2014 року, розпорядженні на внесення коштів на депозит від 20 червня 2014 року, розпорядженні на внесення коштів на депозит від 17 липня 2014 року, розпорядженні на виплату коштів від 31 липня 2014 року, розпорядженні на внесення коштів на депозит від 28 серпня 2014 року, розпорядженні на внесення коштів на депозит від 24 вересня 2014 року, розпорядження на внесення коштів на депозит від 30 вересня 2014 року (вечірня каса) нанесені кліше печатки «м. Київ * України * Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» * Кіцманське відділення * Ідентифікаційний код 00039019 * КАСА №1», зразки якої надані на дослідження.

За змістом службового розслідування Управління банківської безпеки у Західному регіоні (м. Львів) Департаменту безпеки ПАТ «Укрсоцбанк» за фактом порушень, допущених співробітниками Кіцманського відділення № 933 у Подільському регіоні ПАТ «Укрсоцбанк», встановлено, що ОСОБА_4 обіймає посаду начальника Кіцманського відділення № 933 Департаменту роздрібних продажів у Подільському регіоні центру роздрібного бізнесу ПАТ «Укрсоцбанк».

До обов`язків ОСОБА_4 відноситься затвердження підписом документів фінансового, розрахункового характеру, листів, договорів відповідно до наданої довіреності.

Згідно з довіреністю, виданою АКБ СР «Укрсоцбанк», начальнику Кіцманського відділення Чернівецької філії ОСОБА_4 надано право від імені банку укладати договори банківського вкладу відповідно до Правил надання банківських послуг на умовах комплексного банківського обслуговування для клієнтів-фізичних осіб у ПАТ «Укрсоцбанк» шляхом підписання заяв про розміщення депозиту.

Зі слів заявника, установлено, що ОСОБА_4 особисто на комп`ютері роздруковувала договори банківського вкладу на відповідні суми як в національній, так і в іноземній валютах. Після цього заявники готівкові кошти передавали ОСОБА_4 особисто в руки, а остання ставила свій підпис на роздрукованих договорах та розпорядженнях, завіряючи свій підпис відбитком печатки.

Правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк» згідно з відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є АТ «Сенс Банк».

У відзиві на позов від 26 вересня 2024 року представник АТ «Сенс Банк» - Самокиш В. Ю. виклав клопотання про застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 (т. 2 а. с. 10-14).

Позиція Верховного Суду

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про відхилення аргументів, викладених у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Щодо наявності підстав відступу

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Об`єднана палата зауважує, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Як Верховний Суд України, так і Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертали увагу, що інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання (див., зокрема, постанова Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року в справі № 6-113цс14, постанова Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі № 6-126цс14, постанова Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі № 6-3019цс15, постанова Верховного Суду України від 30 березня 2016 року в справі № 5-86кз16, постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року в справі № 366/203/21 (провадження № 14-101цс22)).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

У цивільному законодавстві визначено об`єктивні межі застосування позовної давності, які встановлюються прямо (стаття 268 ЦК України) чи опосередковано (з урахуванням сутності заявленої вимоги).

Позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу (пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України).

Касаційний суд вже неодноразово вказував про застосування пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України щодо вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Зокрема:

(1) положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 2 частини першої статті 268 ЦК України зазначено, що на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу, позовна давність не поширюється (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2018 року в справі № 565/932/15-ц (провадження № 61-8379св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 461/1492/15-ц (провадження № 61-16352св18));

(2) на вимоги про стягнення 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України, які нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу позовна давність не поширюється (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20), постанову Верховного Суду складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року у справі № 757/24677/18-ц (провадження № 61-5125св22), постанову Верховного Суду складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2025 року в справі № 201/12587/21 (провадження № 61-6663св24), постанову Верховного Суду складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2025 року в справі № 201/687/22 (провадження № 61-4575св24));

(3) тлумачення пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, дає підстави для висновку, що позовна давність не поширюється на будь-яку вимогу вкладника щодо видачі (повернення) вкладу банком, іншою фінансовою установою. Зазначена гарантія охорони прав вкладника не залежить від обраного ним способу захисту прав, підстав пред`явлення такої вимоги, розірвання договору про банківський вклад за взаємною домовленістю сторін або в судовому порядку, відмови від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом, чи навіть недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2023 року у справа № 201/3716/13 (провадження № 61-1933св23), постанову Верховного Суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2025 року в справі № 718/435/24 (провадження № 61-13609св24)).

Обміркувавши викладене, Об`єднана палата зауважує, що:

правопорядок виключає застосування позовної давності до вимог про повернення вкладів, щоб гарантувати їх збереження у довгостроковій перспективі та стимулювати довіру до банків. Тобто в основі виключення вимог вкладника із сфери дії позовної давності є політико-правовим;

цей «імунітет» має поширюється на будь-яку вимогу вкладника щодо видачі (повернення) вкладу банком, іншою фінансовою установою. Зазначена гарантія охорони прав вкладника не залежить від обраного ним способу захисту прав, підстав пред`явлення такої вимоги, розірвання договору про банківський вклад за взаємною домовленістю сторін або в судовому порядку, відмови від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом, чи навіть недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду);

на вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України, які нараховані та заявлені внаслідок невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу позовна давність не поширюється відповідно до пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України, оскільки інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання.

Об`єднана палата акцентує увагу на тому, що застосування пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України у постановах касаційного суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2018 року в справі № 565/932/15-ц (провадження № 61-8379св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 461/1492/15-ц (провадження № 61-16352св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20), постанову Верховного Суду складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року у справі № 757/24677/18-ц (провадження № 61-5125св22), постанову Верховного Суду складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2025 року в справі № 201/12587/21 (провадження № 61-6663св24), постанову Верховного Суду складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2025 року в справі № 201/687/22 (провадження № 61-4575св24), постанову Верховного Суду складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2023 року у справа № 201/3716/13 (провадження № 61-1933св23), постанову Верховного Суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2025 року в справі № 718/435/24 (провадження № 61-13609св24)) є однаковим, що свідчить про визначеність та передбачуваність судової практики щодо застосування цієї норми до вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України, які нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу.

Натомість при передачі справи на розгляд Об`єднаної палати колегія суддів вважала необхідним відступити від висновків, сформульованих у постанові Верховного Суду у складі у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року у справі № 189/896/20 (провадження № 61-370св24) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2024 року у справі № 202/3575/22 (провадження № 61-17324св23). Тобто навівши висновки касаційного суду, які прямо суперечать усталеній практиці щодо застосування пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України до вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України, які нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу.

Об`єднана палата вже наголошувала, що судові рішення касаційного суду повинні бути розумно передбачуваними. Навіщо потрібна розумна передбачуваність судових рішень? Очевидно, що особа, фізична чи юридична, має можливість прогнозувати як буде вирішено її спір. Це одне з основних завдань, яке дозволяє зробити вирішення спору прогнозованим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 405/4689/19 (провадження № 61-1979сво24)). Відступлення від висновку про застосування тієї чи іншої норми має бути розумним і про нього має бути вказано в тексті постанови. Натомість цілком очевидно, що зміна практики застосування норм під час вирішення певної категорії спорів не має слідувати з тексту постанови не явно, імпліцитно (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 676/7428/19 (провадження № 61-361сво22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 405/4689/19 (провадження № 61-1979сво24)).

За таких обставин, з урахуванням викладеного, Об`єднана палата вважає за необхідне відступити від висновків, сформульованих у постанові Верховного Суду у складі у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року у справі № 189/896/20 (провадження № 61-370св24) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2024 року у справі № 202/3575/22 (провадження № 61-17324св23) щодо незастосування пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України до вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України, які нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу.

Щодо процесуальних питань

26 лютого 2025 року АТ «Сенс Банк» через представника Самокишу В. Ю. подало до Верховного Суду два клопотання (№ 6176/0/220-25 та № 6177/0/220-25) про передачу справи № 716/1842/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Клопотання мотивовані наявністю протилежних за змістом висновків суду касаційної інстанції щодо поширення/непоширення позовної давності на вимоги вкладника про стягнення сум за статтею 625 ЦК України. Банк зазначає, що з огляду на наявність виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, яка має бути застосована в майбутньому та для запобігання судових помилок, які в подальшому не могли б бути виправлені відповідно до цивільного процесуального законодавства, а також з урахуванням того, що принцип верховенства права вимагає юридичної визначеності стосовно спірних питань, справу слід передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Тлумачення змісту частини п`ятої статті 403 ЦПК України свідчить, що клопотання має містити обґрунтування необхідності передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Аналіз змісту клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду та матеріалів справи свідчить про відсутність виключної правової проблеми у цій справі. Особою, яка звернулася із клопотаннями, не наведено у чому саме полягає виключна правова проблема, та яким чином передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду сприятиме розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики. Також не надано обґрунтування наявності різної правозастосовної практики у цій категорії спорів.

Виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити наступні обставини: з касаційної скарги вбачається, що судами були допущені істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; судами була допущена явна й груба помилка у застосуванні норм процесуального права, в тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

У клопотаннях відсутнє обґрунтування кількісного та якісного показників, які б свідчить про наявність виключної проблеми, необґрунтовано відступ від висновків Великої Палати Верховного Суду та необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Тому у задоволенні клопотань про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду належить відмовити.

23 січня 2026 року АТ «Сенс Банк» через представника Самокишу В. Ю. подало додаткові пояснення у справі.

Особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження (частина перша статті 398 ЦПК України).

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частини перша та друга статті 390 ЦПК України).

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частина перша та друга статті 126 ЦПК України).

Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне (частина п`ята статті 174 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 661/3699/16-ц (провадження № 14-388цс18) вказано, що:

«право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України). Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина перша статті 127 ЦПК України).

З огляду на те, що доповнення до касаційної скарги позивач подала після спливу встановленого для цього строку та не обґрунтовувала підстави для його поновлення, Велика Палата Верховного Суду погоджується з викладеними у відзиві від 25 вересня 2018 року на це доповнення аргументами відповідача та залишає доповнення до касаційної скарги без розгляду».

Постанова Чернівецького апеляційного суду ухвалена 06 лютого 2025 року (повне рішення складено 07 лютого 2025 року).

Додаткові пояснення АТ «Сенс Банк» від 23 січня 2026 року по суті є доповненням до касаційної скарги. Оскільки додаткові пояснення подано поза межами строку на касаційне оскарження та без клопотання про поновлення відповідного процесуального строку, їх слід залишити без розгляду. При цьому Верховний Суд не визнав необхідним і не надав дозволів сторонам подати додаткові пояснення після спливу строків на подання касаційної скарги та відзиву на неї відповідно.

Щодо суті касаційної скарги

Касаційний суд відхиляє аргументи касаційної скарги з таких підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (п. 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Касаційний суд вже зазначав, що:

сontra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dominant influence of one of the party);

сontra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність. Сontra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Поняття «майно» в частині першій статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року).

Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Першого протоколу і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 02 липня 2002 року).

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина друга статті 640 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Реальним (від латинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20)).

Верховний Суд України зазначав, що відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, необлікування на рахунку банку грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу (див. постанови Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-20цс12 та від 06 червня 2012 року у справі № 6-17цс12).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду вказувала, що:

оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Необлікування банком таких коштів не можна вважати недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми (див. п. 67, 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19));

суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору (див. п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19));

оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Аналогічний правовий висновок Велика Палата Верховного Суду викладала у своїй постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (див. п. 7.67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (провадження № 14-703цс19)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2025 року у справі № 306/44/22 (провадження № 61-1800сво24) зазначено, що:

договір банківського вкладу є реальним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу);

парламентом у частині першій статті 1059 ЦК України розмежовано власне письмову форму (тобто коли вчиняється сторонами письмовий договір, який підтверджує внесення коштів вкладником) та замінники письмової форми договору банківського вкладу (зокрема, ощадна книжка, сертифікат чи інший документ, коли письмовий договір не вчинявся сторонами). Письмова форма договору банківського вкладу внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми банку;

оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу».

Наявність кримінального правопорушення не впливає на договірні правовідносини, не спростовує їх існування та не припиняє їх (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 308/6023/15-ц (провадження № 61-4447сво18)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 183/4256/21 (провадження № 61-15813сво23)).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року в справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20) вказано, що «у касаційній скарзі банк стверджує про неналежність і недопустимість копії висновку судово-почеркознавчої експертизи від 13 грудня 2014 року за №574/тдд як доказу, оскільки позивач не додав до позовної заяви дозволу слідчого Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України міста Києва на використання цього висновку у цивільній справі, а також вироку суду, який набрав законної сили у кримінальному провадженні № 0000048. З такими доводами касаційної скарги Велика Палата Верховного Суду не погоджується. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (частини перша та друга статті 57 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; близькі за змістом приписи є у частині першій і другій статті 76 ЦПК України у чинній з указаної дати). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; частина перша статті 77 ЦПК України у редакції, чинній з цієї дати). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (частина перша статті 59 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; частина перша статті 78 ЦПК України у редакції, чинній з указаної дати). Висновок судово-почеркознавчої експертизи від 13 грудня 2014 року за №574/тдд не можна вважати таким, що не відповідає критеріям належності та допустимості доказів, як про це стверджує банк у касаційній скарзі. Позивач подав до суду копію цього висновку, зроблену з копії того ж висновку, яку засвідчив слідчий. Для його використання як доказу подання до суду окремого дозволу слідчого, а також вироку суду, який набрав законної сили у кримінальному провадженні, не є потрібним. Такий висновок судово-почеркознавчої експертизи, який позивач відповідно до закону одержав у межах кримінального провадження, стосується предмета доказування у цій справі».

У справі, що переглядається:

позивачка просила стягнути з відповідача тіло депозитів та нараховані 3 % річні та інфляційні втрати за договором банківського вкладу, посилаючись на те, що її заява про повернення вкладів залишилась без задоволення, а тому договірні відносини за договором банківських вкладів від 16 серпня 2012 року № 52 припинились з 13 грудня 2014 року;

банк заперечував право позивача, посилаючись на недоведеність факту укладення договорів та внесення вкладів;

суди встановили, що при укладанні між сторонами договорів банком приймались грошові кошти від позивача, про що свідчать відповідні розпорядження на внесення коштів на депозит. Загальна сума вкладу ОСОБА_1 визначена розпорядженням на внесення коштів на депозит становить 365 319 грн та 9 634 дол. США;

суди дослідили розпорядження на внесення коштів на депозит та зазначили, що вони містять обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції, підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки банку тощо. За таких обставин суди зробили правильний висновок, що розпорядження видані банком, як і укладений договір, є допустимими та належними доказами у справі;

суди встановили, що відповідно до висновку експерта від 28 січня 2015 року № 98-К у кримінальному провадженні № 0000622 від 21 листопада 2014 року підписи у договорі № 52 банківського вкладу (депозитний вклад зі сплатою процентів в кінці терміну) від 16 серпня 2012 року, укладеному між ПАТ «Укрсоцбанк» в особі начальника Кіцманського відділення № 933 ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_4. та ОСОБА_4., у графах «Від імені банку» та навпроти прізвищ « ОСОБА_4 », « ОСОБА_6 », у розпорядженнях на внесення коштів на депозит виконані однією особою - ОСОБА_4 ;

суди врахували, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми договору. Саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій. Недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення ними вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу), та неналежне виконання ними своїх посадових обов`язків не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору;

оскільки договір банківського вкладу розірваний внаслідок односторонньої відмови позивачки, однак грошове зобов`язання банк не виконав, то оскільки боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому суди обґрунтовано задовольнили вимоги позивачки про стягнення банку 3% річних від простроченої суми та інфляційних витрат за вкладом у гривні відповідно до статті 625 ЦК України;

при цьому суди обґрунтовано вказали, що на вимоги про стягнення 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України, які нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу позовна давність не поширюється.

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що суди порушили вимоги статті 103 ЦПК України, відмовивши у задоволенні клопотання про призначення комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів.

Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 22 жовтня 2024 року клопотання представника відповідача про призначення комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів залишено відкритим.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що: «вирішуючи клопотання представника відповідача про призначення у справі комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів, суд виходить з того, що сторона позивача разом з позовною заявою подала висновки експертів, які вважала достатніми для підтвердження своїх позовних вимог, і на даному етапі провадження вони ще не були предметом дослідження і оцінки судом на предмет їх належності, допустимості, достатності для вирішення справи. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку про передчасність вирішення клопотання представника відповідача про призначення експертизи, проте звертає увагу сторін на те, що сторона відповідача виконала свій обов`язок на подання доказів, заявивши про намір подати доказ у вигляді висновку комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів на відповідній стадії судового провадження, а отже це не перешкоджатиме поданню стороною відповідача вказаного доказу у додатковий строк».

Ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 листопада 2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:

«в матеріалах цивільної справи містяться висновки експертів, які відповідають на питання порушені представником відповідача щодо підписів ОСОБА_2 на договорі №52 банківського вкладу від 16.08.2012 року, клієнтом якого вказано ОСОБА_1 , розпорядженнях від 16.08.2012, від 19.09.2012, від 15.11.2012, 15.02.2013, від 02.04.2013, від 16.05.2013, від 02.07.2013, від 30.08.2013, від 31.10.2013, від 28.11.2013, від 18.02.2014 від 21.01.2014, від 26.02.2014, від 17.03.2014, від 21.05.2014, від 20.06.2014, від 17.07.2014, від 31.07.2014, від 28.08.2014, від 24.09.2014, від 30.09.2014 року, а також щодо відтисків печаток банку на вказаних документах.

Доводи представника відповідача щодо необхідності призначення комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів, фактично зводяться до незгоди із наявними в матеріалах справи висновками експертів.

Однак вони підлягають оцінці судом на предмет їх належності, допустимості під час ухвалення рішення, а також їх достатність та взаємозв`язок з іншими доказами.

Питання щодо часу виготовлення договору № 52 банківського вкладу від 16.08.2012 року, клієнтом якого вказано ОСОБА_1, розпоряджень від 16.08.2012, від 19.09.2012, від 15.11.2012, 15.02.2013, від 02.04.2013, від 16.05.2013, від 02.07.2013, від 30.08.2013, від 31.10.2013, від 28.11.2013, від 18.02.2014 від 21.01.2014, від 26.02.2014, від 17.03.2014, від 21.05.2014, від 20.06.2014, від 17.07.2014, від 31.07.2014, від 28.08.2014, від 24.09.2014, від 30.09.2014 року в межах кримінального провадження не досліджувалося, однак може бути оцінено судом на підставі наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, а саме, що призначення експертизи в даному випадку не є обов`язковим, і в матеріалах справи наявні висновки експертів, які підлягають оцінці судом, другою стороною не поставлено під сумніви наявні висновки експертів, а фактично висловлено незгоду з ними, підстави для призначення комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів відсутні, а отже в задоволенні клопотання представника відповідача слід відмовити за необґрунтованості».

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 13 січня 2025 року у задоволенні клопотань АТ «Сенс Банк» про призначення комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів та витребування доказів для її проведення, відмовлено.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

«до матеріалів справи приєднано виконаний в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000622 висновок судово-почеркознавчої експертизи документів № 98-К від 28 січня 2015 року, висновок судово-технічної експертизи документів № 209-К від 24 лютого 2015 року.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи документів № 98-К від 28 січня 2015 року підписи у наступних документах, а саме на договорі №52 банківського вкладу «Інвестиційний» від 16.08.2012 року укладеному між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 у графах «Від імені банку» та навпроти прізвища « ОСОБА_2 »; у розпорядженнях від 16.08.2012, від 19.09.2012, від 15.11.2012, від 15.02.2013, від 02.04.2013, від 16.05.2013, від 02.07.2013, від 30.08.2013, від 31.10.2013, від 28.11.2013, від 21.01.2014, від 18.02.2014, від 26.02.2014, від 17.03.2014, від 21.05.2014, від 20.06.2014, від 17.07.2014, від 31.07.2014, від 28.08.2014, від 24.09.2014, від 30.09.2014 року, які видані на ім`я ОСОБА_1 у графі «Начальник Кіцманського відділення», навпроти прізвища « ОСОБА_2» виконанні однією особою ОСОБА_2.

У висновку технічної експертизи документів № 209-К від 24 лютого 2015 року вказано, що відбитки печатки «м. Київ * Україна * Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» * Кіцманське відділення * Ідентифікаційний код 00039019 * КАСА №1» нанесені кліше печатки «м. Київ * Україна * Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» * Кіцманське відділення * Ідентифікаційний код 00039019 * КАСА №1» наступних документах, а саме на договорі №52 банківського вкладу «Інвестиційний» від 16.08.2012 року укладеному між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 ; у розпорядженнях від 16.08.2012, від 19.09.2012, від 15.11.2012, від 15.02.2013, від 02.04.2013, від 16.05.2013, від 02.07.2013, від 30.08.2013, від 31.10.2013, від 28.11.2013, від 21.01.2014, від 18.02.2014, від 26.02.2014, від 17.03.2014, від 20.06.2014, від 17.07.2014, від 31.07.2014, від 28.08.2014, від 24.09.2014, від 30.09.2014 року.

У висновку експерта №209-К від 24 лютого 2015 року вказано, що на експертизу надано вільні зразки печатки «м. Київ * Україна * Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» * Кіцманське відділення * Ідентифікаційний код 00039019 * КАСА №1» в журналі обліку та видачі печаток і штампів Чернівецької обласної філії АКБ СР «Укрсоцбанк» розпочатий 01.04.2014, закінчений 01.07.2012, а також надано вільні зразки вище наведеної печатки на інших документах.

Отже, посилання Акціонерного товариства «Сенс Банк» на наявність обставин, що викликають переконливе враження, що договір та розпорядження підписувалися не колишнім начальником відділення ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2 на договорі та розпорядженнях відсутня печатка ПАТ «Укрсоцбанк» та підписані вони не в дати, які в них зазначені, не відповідають обставинам справи.

Безпідставними є посилання АТ «Сенс Банк», що у висновку експерта №209-К від 24 лютого 2015 року відсутній висновок на питання «Яким же саме кліше нанесено відтиск печатки «м. Київ * Україна * Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» * код 00039019 * КАСА №1» кліше печатки, зразок якого міститься у журналі обліку та видачі печаток і штампів наданий на дослідження або інше кліше на наданих позивачем документах?», оскільки в у мотивувальній частині висновку експерта зазначено, що перераховані ознаки стійкості, суттєві, в їх сукупності індивідуальні та достатні для висновку, що відбитки печатки «м. Київ * Україна * Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» * Кіцманське відділення * Ідентифікаційний код 00039019 * КАСА №1» нанесені кліше печатки «м. Київ * Україна * Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» * Кіцманське відділення * Ідентифікаційний код 00039019 * КАСА №1», зразки якої надані на дослідження.

Також не заслуговують на увагу доводи АТ «Сенс Банк» про те, що експертні висновки, проведені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000622 від 21 листопада 2014 року, є неналежними доказами, оскільки порушений порядок призначення експертизи.

Встановлено, що Акціонерне товариство «Сенс Банк» залучено до участі у кримінальному провадженні №0000622 від 21 листопада 2014 року по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень за ч.ч.3-5 ст.191, ч.2 ст.200 КК України в якості цивільного відповідача.

Отже, у випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, Акціонерне товариство «Сенс Банк» не було позбавлено можливості заявити клопотання про призначення повторної експертизи».

За таких обставин суди обґрунтовано відмовили у задоволенні клопотання банку про призначення комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів.

Помилковим є твердження банку про те, що Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2024 року у аналогічній справі № 718/1305/23 зробив висновок про наявність підстав для призначення комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів.

У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 718/1305/23 зазначено: «відмовляючи у задоволенні клопотань про призначення експертиз суди залишили поза увагою наявність сумнівів щодо справжності саме цього депозитного договору про який позивач не згадувала у кримінальному провадженні, відповідне розпорядження про поповнення вкладу саме на 30 000,00 дол. США не надавала (протоколи допиту а. с. 40-47)».

Натомість у справі, що переглядається, наданий позивачкою договір був предметом дослідження експерта під час проведення експертизи у рамках кримінального провадження.

Касаційний суд відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що суди порушили вимоги статей 84, 95 ЦПК України, відмовивши у задоволенні клопотання про витребування інформації про доходи позивача за період з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2014 року, у тому числі декларації про майновий стан і доходи.

Ці доводи не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки відомості, які просив витребувати відповідач, виходять за межі предмету спору та не сприятимуть з`ясуванню тих обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, з огляду на те, що майновий стан позивача не має жодного відношення до факту неповернення банківського вкладу відповідачем, внесення якого позивач довела належними та допустимими доказами. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2025 року у справі № 718/435/24 (провадження № 61-13609св24)).

Помилковим є твердження відповідача про те, що суди порушили вимоги пункту частини першої статті 251 ЦПК України, відмовивши у задоволенні клопотання про зупинення провадження до розгляду кримінальної справи.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 357/10397/19 (провадження № 61-5752сво21) вказано, що: «метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення. З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи. Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи. Разом із тим необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 квітня 2025 року у справі № 201/12587/21 (провадження № 61-2269св25) зазначено, що:

«у справі, яка переглядається, установлено, що 15 вересня 2021року за заявою АТ «Ідея Банк» щодо керівника Дніпровського відділення № 2 АТ «Ідея Банк» ОСОБА_6 порушено кримінальне провадження № 0001049 за фактом шахрайського заволодіння ним грошима вкладників вищезазначеного банку, після чого ОСОБА_6 було звільнено від займаної ним посади та звільнено з АТ «Ідея Банк». У своїх поясненнях суду представник відповідача акцентував увагу суду на те, що ОСОБА_6 було звільнено саме у зв`язку втратою до нього довіри керівництвом АТ «Ідея Банк». Також представник відповідача підтвердив, що ОСОБА_6 станом на час укладення з ОСОБА_1 від імені АТ «Ідея Банк» усіх спірних 34-х вкладних договорів був чинним керівником банківського відділення та мав усі відповідні повноваження на укладення договорів від імені АТ «Ідея Банк», що підтверджується його посадовими інструкціями (а. с. 136-137, т.6).

Звертаючись до суду із заявою про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальному провадженні № 0001049 від 15 вересня 2021року у справі № 932/8934/24, представник відповідача посилався на те, що 30 вересня 2024 року в межах вказаного кримінального провадження Дніпропетровська обласна прокуратура скерувала до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за фактом вчинення ними кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 27, частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 366, частиною першої, частиною четвертою статті 358 КК України. На підставі цього обвинувального акта Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі № 932/8934/24. 31 жовтня 2024 року у справі № 932/8934/24 закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду. ОСОБА_1 у вказаному кримінальному провадженні визнана потерпілою. Матеріали кримінального провадження № 0001049 від 15 вересня 2021 року, зокрема, висновки судових експертиз, за клопотанням представника позивачки, були залучені до матеріалів цієї цивільної справи та судом першої інстанції брались до уваги при ухваленні рішення. Висновки суду першої інстанції обґрунтовувались, спираючись на вказані документальні докази. Доводи сторони позивача, які були враховані судом першої інстанції, серед іншого, ґрунтувались на досудовому розслідуванні у кримінальному проваджені № 0001049 від 15 вересня 2021 року, а тому представник відповідача вважав, що наявні правові підстави для зупинення провадження у справі.

Зупиняючи провадження у справі, яка переглядається, до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальному провадженні № 0001049 від 15 вересня 2021 року у справі № 932/8934/24 за підозрою ОСОБА_6 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 27, частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 366, частиною третьою статті 28, частиною першою, четвертою статті 358 КК України, апеляційний суд виходив із того, що зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду до вирішення іншої справи. Вирок суду у кримінальній справі № 932/8934/24 вплине на оцінку судом, як доказів у цій справі, висновків судових експертів з різних експертних установ, проведених у рамках кримінального провадження № 0001049.

З таким висновком апеляційного суду погодитись не можна з огляду на таке.

Необхідність у зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у цій справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи. Разом із тим необхідно враховувати, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 вказано, що висновок експерта у кримінальному провадженні є допустимим доказом у цивільній справі, якщо містить інформацію щодо предмета доказування, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений. Можливість використання висновків експерта, виконаних у кримінальному провадженні, як доказів (одного з доказів), підтверджено Верховним Судом у постановах від 17 жовтня 2019 року у справі № 678/364/15-ц, від 10 березня 2020 року у справі № 9901/740/18. У постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц та від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 зроблено висновок, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його. У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18 зазначено, що у випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, сторона не позбавлена можливості заявити клопотання про призначення експертизи, виклавши у клопотанні підстави незгоди з цим висновком та зазначивши вимоги до повторної експертизи. У постанові Верховного Суду від 03 липня 2024 року у справі № 465/2710/20 (провадження № 61-3659св24)зазначено, що висновок експерта, підготовлений в межах кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, може бути визнаний доказом у цивільній справі, якщо експертиза, проведена у кримінальному провадженні, містила інформацію щодо предмета доказування у цивільній справі, навіть незважаючи на те, що на момент розгляду цієї справи вирок у кримінальному провадженні не ухвалено. Матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до АТ «Ідея Банк», третя особа - ОСОБА_2, про розірвання депозитних договорів та стягнення коштів дозволяють у повній мірі встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Крім того, межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до порушення розумних строків розгляду справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, встановлює право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Колегія суддів вважає, що представником відповідача не доведена об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, крім цього, у такому випадку зупинення провадження призведе до затягування строків розгляду справи і є процесуально недоцільним, оскільки об`єктивних обставин, які унеможливлюють розгляд цієї цивільної справи, не було встановлено. Таким чином, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальному провадженні № 0001049 від 15 вересня 2021 року у справі № 932/8934/24 за підозрою ОСОБА_6 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 27, частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 366, частиною третьою статті 28, частиною першою, четвертою статті 358 КК України».

Касаційний суд вважає, що відповідачем не обґрунтована об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, оскільки коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Тому відсутні підстави для зупинення провадження у цій справі, до закінчення розгляду кримінальної справи.

Доводи про те, що суди порушили вимоги статті 53 ЦПК України, не залучивши до справи третю особу ОСОБА_4 , суд касаційної інстанції відхиляє, оскільки спір виник між вкладником та банком і рішення суду у цій справі (щодо стягнення заборгованості за договором вкладу) не впливає на права та обов`язки ОСОБА_4 . Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2025 року у справі № 718/435/24 (провадження № 61-13609св24).

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Висновки про правильне застосування норм права

У постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати (частина друга статті 416 ЦПК України).

На підставі викладеного, частини другої статті 416 ЦПК України, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду висловлює такі висновки про застосування норм права.

Правопорядок виключає застосування позовної давності до вимог про повернення вкладів, щоб гарантувати їх збереження у довгостроковій перспективі та стимулювати довіру до банків. Тобто в основі виключення вимог вкладника із сфери дії позовної давності є політико-правовим.Цей «імунітет» має поширюється на будь-яку вимогу вкладника щодо видачі (повернення) вкладу банком, іншою фінансовою установою. Зазначена гарантія охорони прав вкладника не залежить від обраного ним способу захисту прав, підстав пред`явлення такої вимоги, розірвання договору про банківський вклад за взаємною домовленістю сторін або в судовому порядку, відмови від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом, чи навіть недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

На вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України, які нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу позовна давність не поширюється відповідно до пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України, оскільки інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без дотримання норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку із наведеним, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у його незміненій частині та постанову апеляційного суду - без змін. Тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка її подала.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 403, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотань (№ 6176/0/220-25 та № 6177/0/220-25) акціонерного товариства «Сенс Банк», які підписані представником Самокишою Вікторією Юріївною, від 26 лютого 2025 року про передачу справи № 716/1842/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Додаткові пояснення акціонерного товариства «Сенс Банк» від 23 січня 2026 року, які підписані представником Самокишою Вікторією Юріївною, залишити без розгляду.

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 09 грудня 2024 року у його незміненій частині та постанову Чернівецького апеляційного суду від 06 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: А. І. Грушицький

А. Ю. Зайцев

Д. Д. Луспеник

Є. В. Синельников

І. М. Фаловська

М. Є. Червинська