УХВАЛА

23 січня 2026 року

м. Київ

справа № 465/5985/23

провадження № 61-254ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В.,

Фаловської І. М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 ,

в інтересах якого діє адвокат Заставний Роман Андрійович, на постанову Львівського апеляційного суду від 31 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3

до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися з позовом

до ОСОБА_1 , у якому просили стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 414 137,67 грн у відшкодування майнової шкоди та 20 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 30 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 3 000 грн витрат

на проведення оцінки вартості (розміру) майнової шкоди і 2 200 грн витрат

на послуги евакуатора.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду

у розмірі 175 674,13 грн і моральну шкоду у розмірі 15 000 грн.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду

у розмірі 10 000 грн і витрати на евакуацію транспортного засобу

у розмірі 2 200 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у розмірі 2 434,65 грн.

Стягнено з ОСОБА_3 у дохід держави судовий збір у розмірі 752,28 грн.

Стягнено з ОСОБА_1 у дохід держави судовий збір у розмірі 2 365,65 грн.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати за проведення судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 10 901,05 грн.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19 березня 2025 року заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діяв адвокат

Кулеба В. М., про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 137 грн судових витрат

на професійну правничу допомогу.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 6 157,13 грн.

Постановою Львівського апеляційного суду від 31 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діяв адвокат Кулеба В. М., задоволено частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2024 року

в частині розміру стягненої з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнової шкоди з 175 674,13 грн до 378 857,64 грн.

Абзаци сьомий - десятий резолютивної частини рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2024 року змінено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 402,42 грн.

Стягнено з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 200,14 грн.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 4 060,82 грн.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 1 613,01 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діяв адвокат Кулеба В. М., на додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова

від 19 березня 2025 року задоволено частково.

Додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 березня

2025 року змінено.

Абзаци третій та четвертий резолютивної частини змінено та стягнено

з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 26 675,93 грн судових витрат

на професійну правничу допомогу, а на користь ОСОБА_3 - 11 140,20 грн.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 228,93 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Додатковою постановою Львівського апеляційного суду від 29 серпня 2025 року заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діяв адвокат Кулеба В. М.,

про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

У задоволенні заяви в іншій частині відмовлено.

2 січня 2026 року за допомогою засобів поштового зв`язкуОСОБА_1 ,

в інтересах якого діє адвокат Заставний Р. А., подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 31 липня

2025 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Рішенням від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023 Конституційний Суд України визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним),

пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Конституційний Суд України керувався тим, що у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених ЦПК України (абзац четвертий пункту 7.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України

від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Конституційний Суд України наголосив, що унормування процесуальних відносин у спосіб визначення в ЦПК України підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовчої практики (абзац другий пункту 7.8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року

№ 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Встановлений у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України такий «фільтр» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, як малозначність справи, не є непереборною перешкодою для доступу особи до суду касаційної інстанції. Тому пункт 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України містить домірні засоби законодавчого унормування процесуальних правовідносин щодо відкриття касаційного провадження

у малозначних справах (абзац третій пункту 7.10 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом

на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня 2026 року становить 3 328 грн.

Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 414 137,67 грн у відшкодування майнової шкоди та 20 000 грн

у відшкодування моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди; стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 30 000 грн

у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, зазначена справа є справою з ціною позову у розмірі 464 137,67 грн,

що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328 грн х 250 = 832 000 грн).

Тому відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України судове рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом касаційної інстанції не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених

пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що вона стосується питання, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої

практики, оскільки стосується відшкодування шкоди, завданої внаслідок

дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, керується тим, що таке правове питання має бути вагомим питанням правозастосовчої практики, мати винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значимістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Заявник не зазначив, у чому полягає вагомість для держави і суспільства правового питання, яке, на його думку, має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Касаційний суд зазначає, що потреба у формуванні єдиної правозастосовчої практики виникає, передусім, у тих випадках, коли практики з певного питання немає взагалі і її потрібно сформувати, або відсутня єдність у вже сформованій практиці з певного питання і такі обставини необхідності формування висновку щодо застосування норми права належно обґрунтовані у касаційній скарзі з викладенням підходу до застосування такої норми права, яка не застосовувалася раніше Верховним Судом у подібних правовідносинах.

У касаційній скарзі не вказано фундаментальне значення саме цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Заставний Р. А., зазначив, що справа має для ОСОБА_1 виняткове значення, оскільки сума його доходу за 4 квартал 2024 року - 3 квартал 2025 року складала 163 109,09 грн, рішенням суду першої інстанції стягнено з ОСОБА_1

175 674,13 грн, проте судом апеляційної інстанції вказану суму збільшено

на 203 183,51 грн, що є для нього суттєво великою сумою.

Аналіз наведених заявником у скарзі доводів не дає підстав для висновку про те, що вказана справа має виняткове значення для нього, оскільки незгода

з рішенням суду апеляційної інстанції не свідчить про винятковість справи для заявника і про обставини дійсної винятковості цієї справи, які б виділяли вимоги заявника у вказаному спорі в якусь особливу категорію спорів.

Касаційний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, дійшов висновку, що обґрунтування, які вона містить, не підтверджують наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягає касаційному оскарженню. При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє

у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, стаття 129 якої основними засадами судочинства, серед інших, визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають, передусім, подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім перегляду судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France»

від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 5 квітня 2018 року).

Оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, ухвалене у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником належним чином

не обґрунтовано, а судом не встановлено, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Заставний Р. А., про поновлення строку на касаційне оскарження.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Заставний Роман Андрійович, на постанову Львівського апеляційного суду від 31 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової

та моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська