Справа № 161/861/26
Провадження № 2-о/161/170/26
У Х В А Л А

19 січня 2026 року місто Луцьк

Суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області Гринь О.М., вивчивши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - виконавчий комітет Луцької міської ради про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини, -

ВСТАНОВИВ :

До суду звернувся ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Муха В.І., із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 його неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як заінтересовану особу у заяві зазначено матір дитини ОСОБА_2 , а також визначено виконавчий комітет Луцької міської ради, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Мотивація заяви зводиться до того, що мати дитини фактично проживає в Італії де потрапила у ДТП через, що з 28 серпня 2024 року є інвалідом з необхідністю постійної допомоги, оскільки через хворобу не здатна виконувати повсякденні дії, сама потребує постійного догляду, котрий за нею здійснює її мама ОСОБА_3 , безпосередньо в Італії.

Саме із цим заявник пов`язує настання обставин за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, тобто вказані обставини на переконання заявника і є такими, що стосуються зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі не умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Заявник вказує, що жодних підстав для того, щоб позбавляти батьківських прав матір дитини не існує, щоб таким фактом підтвердити самостійне виховання дитини.

Метою звернення до суду заявник визначає необхідність захисту прав та інтересів дитини та оформлення відстрочки від призову під час мобілізації.

Дослідивши заяву та додані до неї матеріали, суддя дійшов висновку, що у відкритті провадження у справі слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, при цьому згідно із ч. 6 ст. 294 ЦПК, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

За змістом ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Доведення факту одноосібного утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного утримання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання та виховання неповнолітньої дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання та утримання дитини, то факт одноосібного утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 11 вересня 2024 року у праві № 201/5972/22.

При цьому суддя не бере до уваги посилання заявника на постанову Верховного суду у справі № 127/3622/24 від 02 квітня 2025 року, оскільки питання, щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 його неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 досліджувалось Волинським апеляційним судом, який чітко вказав, що позиції викладені у постанові Великої Палати Верховного суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 не змінились.

З врахуванням чого у відкритті провадження слід відмовити.

Також суддя зауважує, що згідно даних автоматизованої системи «Д-3» Луцького міськрайонного суду Волинської області встановлено, що ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2024 року у справі № 161/21366/24 у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей виконавчого комітету Луцької міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 його неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено.

Так, суддею в ухвалі зазначено: «Як вбачається зі змісту заяви окремого провадження, у заявника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спільна дитина - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Посилаючись на те, що син фактично проживає разом із заявником, а матір дитини фактично самоусунулись від виконання своїх батьківських обов`язків, не приймає участі у житті спільної із заявником дитини, проживає в Італії на постійні основі, заявник є єдиним піклувальником та утримувачем сина, здійснює за ним постійний догляд, тому ОСОБА_2 просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання ним сина, що необхідно заявнику для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».»

Також встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2025 року у справі № 161/8933/25 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Виконавчий комітет Луцької міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено.

Вказане рішення суду було залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року.

При розгляді вказаної вище справи суд констатував, що позовні вимоги обґрунтуванні тим, що ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі, який 14 листопада 2022 року був розірваний. Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач ОСОБА_1 зазначав, що з 2022 року відповідач ОСОБА_2 виїхала до Італії та постійно там проживає, а син ОСОБА_1 залишився проживати разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 . Вказував, що син ОСОБА_1 навчається у 2-му класі КЗЗСО «Луцький ліцей №26 Луцької міської ради» та позивач самостійно займається вихованням сина, матеріально його забезпечує. Позивач, ОСОБА_1 вказував, що ним створені належні умови для проживання дитини, син забезпечений всім необхідним для проживання та всебічного розвитку. Між позивачем та сином ОСОБА_1 встановлений міцний психологічний зв`язок, існує довіра та взаєморозуміння. Встановлення такого факту необхідне позивачу для захисту прав та інтересів пов`язаних з мобілізацією, а саме для отримання відстрочки від мобілізації.

Також, апеляційним судом було надано оцінку доводам ОСОБА_1 на предмет обставин, через які ОСОБА_2 в даний час не має фізичної можливості за станом здоров`я виконувати батьківських обов`язків та догляду за спільною дитиною через факт її потрапляння в ДТП в провінції Барі в Італії.

Враховуючи викладене, суддя робить висновок про те, що питання можливості розгляду вимог щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 його неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в порядку окремого провадження вже було вирішено Луцьким міськрайонним судом Волинської області в ухвалі від 18 листопада 2024 року, яка набрала законної сили.

Крім того питання щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 його неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було вирішено по суті та таке рішення набрало законної сили (постанова Волинського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року у справі № 161/8933/25).

Тобто, заявник подаючи заяву з питань, які, як процесуально так і по суті судом вже були вирішені намагається змінити рішення суду, які набрали законної сили.

Отже, звернення заявника до суду з заявою у якій останній повторно, фактично втретє, ставить питання, як процесуального так і матеріального характеру, які судом були вирішені слід визнати зловживанням процесуальними правами у вигляді подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Пунктом 11 частини третьої статті 2 ЦПК України визначено, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Пунктом 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Проаналізувавши вищенаведені положення процесуального закону слід дійти однозначного висновку, що реагування судом на зловживання процесуальними правами є не тільки правом суду, а є його обов`язком з огляду на необхідність додержання основних засад цивільного судочинства.

Частиною першою статті 143 ЦПК України передбачено, що заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства..

Частиною першою статті 144 ЦПК України визначено перелік заходів процесуального примусу до яких відносяться: 1) попередження; 2) видалення із залу судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) привід; 5) штраф.

На переконання судді, в розглядуваній ситуації, найбільш ефективним способом припинення зловживання процесуальними правами з боку ОСОБА_1 буде стягнення з нього штрафу.

Пунктом 2 частини першої статті 148 ЦПК України визначено, що суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

Визначаючи розмір штрафу суд враховує особу заявника, який згідно матеріалів справи офіційне працює, тому накладає на нього штраф у мінімальному розмірі - 0,3 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 998,40 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ч. 4 ст. 315 та ст. 44 ЦПК України суддя, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет Луцької міської ради, про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід державного бюджету штраф у розмірі 998,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто вісім гривень сорок копійок) як захід процесуального примусу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, але може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її постановлення.

Ця ухвала є виконавчим документом.

Стягувачем за цим виконавчим документом є Державна судова адміністрація України (адреса: м. Київ, вул. Липська, буд.18/5, ).

Боржником за цим виконавчим документом є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Дата набрання ухвалою законної сили 19 січня 2026 року.

Строк пред`явлення ухвали до виконання до 19 квітня 2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Олександр ГРИНЬ