Провадження № 2/755/2708/26
"21" січня 2026 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:
Головуючого судді - Хромової О.О.
при секретарі - Церна В.А.
представника позивача - адвоката Сапронової В.О.
розглянувши в порядку загального позовного провадження в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 30 000,00 доларів США, 3 % річних у розмірі 566,60 доларів США та судові витрати.
На обґрунтування позову зазначив, що 13 вересня 2024 року ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 30 000,00 доларів США по курсу 41,6 грн за 1 долар США та зобов`язувався повернути кошти до 15 жовтня 2024 року, про що склав відповідну розписку. Згідно з вказаною розпискою, для забезпечення виконання зобов`язань за розпискою відповідач передає позивачу транспортні засоби Volvo FN, номерний знак НОМЕР_1 , та напівпричіп Merceron, номерний знак НОМЕР_2 , які, станом на дату складення розписки, знаходилися за адресою:
АДРЕСА_4. Окремий договір застави рухомого майна між сторонами укладено не було. Також у розписці зазначено, що у випадку не повернення суми грошових коштів в повному обсязі транспортні засоби переходять у власність ОСОБА_1 в рахунок погашення суми боргу. Грошові кошти відповідач отримав у присутності свідка ОСОБА_3 .
Станом на дату звернення до суду відповідач грошові кошти не повернув, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем, яка підлягає стягненню у судовому порядку. Наявність у позивача оригіналу боргової розписки, з огляду на положення статті 527, 545 ЦК України, свідчить про існування невиконаного відповідачем зобов`язання за договором позики. Також на користь позивача слід стягнути 3 % річних від простроченої суми відповідно до статті 625 ЦК України.
З огляду на викладене позов просив задовольнити.
Одночасно з позовною заявою представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Сапроновою В.О., подано заяву про забезпечення позову.
В порядку автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Хромовій О.О.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 22 липня 2025 року на 10-40 год., учасникам справи роз`яснено процесуальні права та встановлено процесуальні строки.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року, у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Сапронової В.О., про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - відмовлено.
22 липня 2025 року у підготовче засідання відповідач не з`явився, у зв`язку із відсутністю відомостей про належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, відкладено підготовче засідання до 24 вересня 2025 року до 11-00 год.
На обґрунтування клопотання зазначила, що місце проживання відповідача зареєстровано на тимчасово окупованій території України, поштова кореспонденція, що направляється відповідачеві на адресу: АДРЕСА_1 , повертається не врученою. З метою належного повідомлення відповідача про розгляд справи просила здійснити виклик відповідача через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України.
24 вересня 2025 року у підготовчому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Сапранова В.О., підтримала клопотання про здійснення повідомлення відповідача про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України та просила його задовольнити.
Протокольною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Сапранової В.О., про здійснення додаткового повідомлення відповідача ОСОБА_2 через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України.
Представник Сапранова В.О. позов підтримала, інші заяви та клопотання по справі відсутні, проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_2 у підготовче засідання не з`явився, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлявся належним чином.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 28 жовтня 2025 року на
12 год. 00 хв. Вирішено здійснити додаткове повідомлення відповідача ОСОБА_2 про дату, час і місце судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду заяву про забезпечення позову передано на розгляд судді Хромовій О.О.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 грудня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Сапронової В.О., про забезпечення позову задоволено, заборонено ОСОБА_2 відчужувати транспортний засіб марки Volvo FN, номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , 2014 року випуску, та спеціалізований напівпричіп марки Merceron М-343RD, номерний знак НОМЕР_2 , 2002 року випуску.
02 грудня 2025 року судове засідання, призначене на 11 год. 00 хв., знято з розгляду, у зв`язку з відсутністю електропостачання у приміщенні суду. Наступне судове засідання призначено на
21 січня 2026 року на 11 год. 00 хв.
19 січня 2026 року (вхід. від 21 січня 2026 року № 3139) представника позивача ОСОБА_1 - адвокат Сапронова В.О., через підсистему «Електронний Суд» ЄСІТС подала до суду заяву про забезпечення позову, у якій просила вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_2 в межах суми 30 566,60 доларів США, що еквівалентно 1 269 311,69 грн.
21 січня 2026 року у судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Сапронова В.О., вимоги заяви про забезпечення позову підтримала та просила задовольнити з мотивів, викладених у заяві.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 січня 2026 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Сапронової В.О., про забезпечення позову відмовлено.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Сапронова В.О. вимоги позову підтримала та просила задовольнити, стягнути з відповідача заборгованість за договором позики та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Конверт з ухвалою про відкриття провадження у справі та судові повістки про виклик до суду, що направлялися на адресу задекларованого місця проживання відповідача, повернулися до суду не врученими з відміткою оператора поштового зв`язку «Укрпошта» про причини повернення - «за закінченням встановленого терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою».
Правом на подання відзиву відповідач не скористався.
Відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За наведених обставин, відповідно до вимог частини першої статті 281 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до таких висновків.
Судом встановлено такі фактичні обставини справи.
З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 01 травня 2025 року № 35055571 встановлено, що ОСОБА_2 має статус суб`єкта підприємницької діяльності, зареєстрований як фізична особа-підприємець від 14 липня
2020 року, основний вид діяльності - 46.90 неспеціалізована оптова торгівля. Адреса місцезнаходження зазначена: АДРЕСА_1 .
13 вересня 2024 року ОСОБА_2 склав рукописну розписку про те, що він взяв у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 30 000,00 доларів США по курсу 41,6 грн за 1 долар США та зобов`язується повернути їх до 15 жовтня 2024 року. В заставу залишає автомобіль Вольво, номерний знак НОМЕР_1 та напівпричіп Merceron, номерний знак НОМЕР_2 , які знаходяться на стоянці в місті Києві по вулиці Зрошувальна, 9. У випадку неповернення суми в повному обсязі автомобілі переходять у власність ОСОБА_1 в рахунок погашення суми боргу.
У розписці зазначено про те, що вона написана ОСОБА_2 власноруч, претензій не має.
Також зазначено, що суму коштів отримав у присутності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
До матеріалів справи також долучено відповідні витяги з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів щодо автомобіля Volvo FN, 2016 року випуску, та спеціалізованого напівпричіпу Merceron М-343RD, 2002 року випуску.
Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 22 грудня
2023 року напівпричіпу Merceron, номерний знак НОМЕР_2 , та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 від 22 грудня 2023 року автомобіля Volvo FN, номерний знак НОМЕР_1 , вбачається, що відповідні свідоцтва про реєстрацію видані ТОВ «Бриджер Експрес», однак, товариство не є власником вказаних транспортних засобів, тобто, майно перебуває у користуванні зазначеного товариства.
Відповідно до інформації РЦС ГЦС МВС в місті Києві від 09 травня 2025 року, вих. № 31/26, згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів 22 грудня 2023 року ТОВ «Бриджер Експрес» видано свідоцтво про реєстрацію для поїздки за кордон НОМЕР_6 на транспортний засіб Volvo FN, номерний знак НОМЕР_1 , та свідоцтво про реєстрацію для поїздки за кордон НОМЕР_5 на транспортний засіб напівпричіп Merceron, номерний знак НОМЕР_2 . Відомості про ТОВ «Бриджер Експрес» внесені до Єдиного державного реєстру транспортних засобів як про особу, що може користуватися вказаними транспортними засобами згідно з договором оренди від 22 грудня 2023 року № 1122.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.
Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560св21.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі
№ 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17, від
14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17.
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, міститься в тексті договору, про завершену дію передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.
Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів.
У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Відповідно до статті 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Згідно із частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Аналізуючи долучену позивачем до матеріалів справи розписку від 13 вересня 2024 року, судом встановлено, що розписку написано власноручно позичальником - відповідачем ОСОБА_2 , вона містить персональні дані позичальника, тобто факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом.
Сторони дотримались письмової форми договору.
Таким чином, позивач довів факт укладення договору і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у договорі та розписці умовах, тобто виконання ним умов такого договору.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеній у постановах від 19 квітня 2023 року у справі № 755/7216/21, від 10 серпня 2021 року у справі
№ 473/995/18, від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц, від 25 березня 2019 року у справі
№ 211/2672/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.
В той же час відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.
Суд також враховує, що відповідач факту укладення договору позики від 13 вересня
2024 року, оформленого у вигляді боргової розписки, та отримання грошових коштів за таким договором позики не заперечував.
Суд також враховує, що жодних доказів погашення заборгованості за договором позики в повному обсязі відповідач суду не надав, відзиву на позов не подав, факт наявності боргу і його розмір не оспорював.
Таким чином, встановлено, що відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики від 13 вересня 2024 року не виконав, і не повернув позикодавцю грошові кошти у сумі і у строк, визначений такими договорами.
Також суд враховує таке.
Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 301/2052/18 роз`яснив, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).
За змістом правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від
16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Таким чином, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка отримана у позику.
За встановлених судом фактичних обставин справи, позика за договором від 13 вересня
2024 року була отримана відповідачем саме в іноземній валюті - доларах США.
Враховуючи викладене вище, позов в частині вимог про стягнення заборгованості за договором позики є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за договором позики, оформленим у вигляді боргової розписки, у розмірі 30 000,00 доларів США.
Щодо заявлених позивачем вимог щодо стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання суд зазначає таке.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом положень статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Судом встановлено, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір позики не містить положення про стягнення відсотків за користування позикою або положень про нарахування штрафних санкцій у погодженому сторонами розмірі у випадку прострочення виконання зобов`язань за окремим договором.
Відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Водночас, Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18.
Зокрема, вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті
106 Конституції України», введено в Україні воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався.
Відтак нарахування трьох відсотків річних за період після 24 лютого 2022 року не відповідає вимогам закону.
З огляду на викладене, нарахування позивачем ОСОБА_1 3 % річних у розмірі
566,60 доларів США на підставі статті 625 ЦК України за договором безвідсоткової позики, оформленим у вигляді боргової розписки, від 13 вересня 2024 року не відповідає вимогам закону, у задоволенні такої вимоги слід відмовити.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на проаналізовані правові норми, встановлені обставини, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів підлягає частковому задоволенню.
Що стосується вимоги про стягнення судових витрат суд зазначає таке.
Відповідно до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як слідує з частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо.
В силу положень частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
На підтвердження витрат на оплату судового збору до матеріалів справи долучено квитанцію від 02 червня 2025 року №ПН1246 про сплату судового збору у розмірі 10 154,50 грн.
Також позивачем сплачено судовий збір за подання заяв про забезпечення позову від
02 червня 2025 року № ПН1250 на суму 484,50 грн, від 25 листопада 2025 року № 8168-2684-1671-3555 на суму 484,48 грн, від 19 січня 2026 року № 9121-4857-5553-4454 на суму 532,48 грн.
Суд враховує, що в ході розгляду справи судом постановлено одну ухвалу про забезпечення позову, у задоволенні інших двох заяв про забезпечення позову відмовлено.
Таким чином, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 9 966,26 грн та судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову у розмірі 484,48 грн, що у загальному розмірі складає 10 450,74 грн.
Щодо заходів забезпечення позову.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 грудня 2025 року задоволено заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Сапронової В.О., про забезпечення позову, заборонено ОСОБА_2 відчужувати транспортний засіб марки Volvo FN, номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , 2014 року випуску, та спеціалізований напівпричіп марки Merceron М-343RD, номерний знак НОМЕР_2 , 2002 року випуску.
Згідно із частиною сьомою статті 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
На підставі викладеного, керуючись статтями 207, 208, 525, 526, 527, 536, 625, 626, 629, 638 1046, 1047 ЦК України, статтями 4, 5, 12, 13, 141, 259, 263 - 265, 274, 279, 280, 281, 353 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики, оформленим у вигляді боргової розписки, від 13 вересня
2024 року у 30 000,00 доларів США (тридцять тисяч доларів США 00 центів).
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 10 450,74 грн (десять тисяч чотириста п`ятдесят гривень 74 копійки).
У задоволенні іншої частини вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення виготовлено 30 січня 2026 року.

Суддя О.О. Хромова