КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд в складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року про повернення заяви у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання особи недієздатною та встановлення опіки,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про визнання особи недієздатною та встановлення опіки.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.10.2025 заяву повернуто заявнику (а.с. 11-12).

В апеляційній скарзі заявниця, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що заявницею до заяви було долучено докази звернення до органу опіки та піклування з відповідною заявою про визнання особи недієздатною та встановлення опіки.

Посилається на те, що у відповідності до ч. 1 ст. 299 ЦПК України, в поданій заяві було зазначено клопотання про призначення адвоката особі, стосовно якої подано заяву, а також наведено всю інформацію, яка необхідна для розгляду, що суд першої інстанції залишив поза увагою (а.с. 53-54).

Згідно приписів ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові) (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що в жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про визнання особи недієздатною та встановлення опіки, в якій просила:

Визнати недієздатним громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, РНОКПП: НОМЕР_1 , що мешкає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

Призначити по справі судову психіатричну експертизу з метою визначення психічного стану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. На вирішення експертів поставити наступні питання:

Чи страждає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на будь-яке психічне захворювання?

Чи є захворювання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стійким?

Чи дозволяє психічне захворювання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними?

Призначити опікуном ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його сестру - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 .

Витребувати історію хвороби та амбулаторну картку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, РНОКПП: НОМЕР_1 , що мешкає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , для призначення та проведення психіатричної експертизи з Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 та з Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня «ПСИХІАТРІЯ» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Повертаючи заяву про визнання особи недієздатною та встановлення опіки, суд першої інстанції виходив з того, що заявницею не надано доказів звернення до Органу опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації із заявою щодо доцільності визнання ОСОБА_1 недієздатною особою та про доцільність призначення заявника опікуном над ОСОБА_2 у разі визнання останнього недієздатним. При цьому зазначено, що на виконання положень частини першої статті 299 ЦПК України, заявником не залучено до участі у розгляді справи адвоката особи, щодо якого подано заяву про визнання особи недієздатною та встановлення опіки, а також заявником не залучено до участі у розгляді заяви в якості заінтересованої особи ОСОБА_2 , тобто особи, стосовно якого розглядається справа про визнання його недієздатним.

За таких обставин, на підставі п. 7 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов висновку про повернення заяви.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до ст. 124 Конституції України законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок врегулювання спору.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України, сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Аналізуючи вищевикладені норми, колегія суддів приходить до висновку, що заходи досудового врегулювання спору є обов`язковими виключно у випадку, коли обов`язкове досудове врегулювання прямо та чітко встановлено у законі відповідними процесуальними нормами.

Зазначений висновок кореспондується з висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 465/4287/15 від 11.12.2019, відповідно до якого, якщо на час звернення з позовом не було будь-яких обмежень для такого звернення, то з набранням чинності змін до Конституції України від 02.06.2016, можливість звернення до суду пов`язується з дотриманням позивачем досудового порядку врегулювання спору, якщо такий порядок визначений законом як обов`язковий.

Порядок розгляду та вимоги до заяви про визнання фізичної особи недієздатною, визначені в главі 2 розділу IV ЦПК України.

У статті 297 ЦПК України, яка містить вимоги до змісту заяви визначено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Наведене свідчить про те, що главою 2 розділу IV ЦПК України не визначено обов`язкового досудового врегулювання спору при зверненні до суду із заявою про визнання особи недієздатною та встановлення опіки.

При цьому, Правилами опіки та піклування, затверджених Міністерством охорони здоров`я України від 26.05.1999, на які посилається суд першої інстанції, не передбачено обов`язку в заявника попереднього звернення до органу опіки та піклування із заявою щодо доцільності визнання ОСОБА_2 недієздатною особою та доцільності призначення ОСОБА_1 опікуном на ОСОБА_2 , у разі визнання останнього недієздатним.

Згідно зі статтею 55 ЦК України опіка та піклування встановлюється з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Відповідно до статті 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.

Частиною першою статті 60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна (частина перша статті 300 ЦПК України).

Системно проаналізувавши зміст частини першої статті 60 ЦК України та частини першої статті 300 ЦПК України можливо дійти висновку, що обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 736/1508/17 (провадження № 61-39361св18).

Призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно з вимогами ЦПК України. При внесенні подання орган опіки та піклування має якнайкраще врахувати інтереси особи, над якою встановлюється опіка (постанова Верховного Суду від 07.04.2022 у справі № 712/10043/20).

Убачається, що наведені положення законодавства вимагають під час розгляду питання про визнання особи недієздатною та призначення опікуна, подання органу опіки та піклування, однак такі норми не визначаються, що подання має бути подане разом із заявою про визнання особи недієздатною та встановлення опіки.

Так, у справі № 569/4466/23 ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 06.04.2023, яка залишена без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 04.05.2023, заяву про визнання фізичної особи недієздатною, визнано неподаною та повернуто заявнику. Верховний Суд скасував ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, справу направив до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі, вказавши, що законодавець визначив на рівні процесуального закону особливості, пов`язані із розглядом справ окремого провадження. Такі особливості проявляються в тому, що при розгляді справ не застосовуються положення щодо змагальності (стаття 12 ЦПК України) та меж судового розгляду (статті 13 ЦПК України). Законодавець у справах окремого провадження наділив суд можливістю за власною ініціативою витребувати необхідні докази; тільки в окремих випадках законодавець встановив необхідність подання разом із заявою доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини (наприклад, в частині другій статті 318 ЦПК України); у частині третій статті 297 ЦПК України не міститься вимоги разом із заявою про визнання фізичної особи недієздатною подати докази, що підтверджують викладені в заяві обставини; з урахуванням того, що законодавець в справах окремого провадження наділив суд можливістю за власною ініціативою витребувати необхідні докази та у частині третій статті 297 ЦПК України не міститься вимоги разом із заявою подати докази, частина друга статті 83 ЦПК України не має застосовуватися до випадків подання заяви про визнання фізичної особи недієздатною.

Згідно ст. 299 ЦПК України, справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи чи визнання фізичної особи недієздатною суд розглядає за участю заявника, особи, стосовно якої розглядається справа про визнання її недієздатною, її адвоката та представника органу опіки та піклування. З урахуванням стану здоров`я особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, її участь у розгляді справи може відбуватися у режимі відеоконференції з психіатричного чи іншого лікувального закладу, в якому перебуває така особа, про що суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі. Питання про виклик фізичної особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, вирішується в кожному випадку судом із урахуванням стану її здоров`я. Для визначення фактичної можливості такої особи з`явитися в судове засідання, а також про можливість особисто дати пояснення по суті справи у разі необхідності суд може призначити відповідну експертизу.

Зазначені положення не визначають обов`язку заявника зазначити серед суб`єктного складу особу, стосовно якої розглядається справа про визнання її недієздатною, оскільки в силу стану здоров`я така особа не здатна у належний спосіб користуватися наданими їй правами та добросовісно виконувати обов`язки учасника справи. При цьому, суд не позбавлений можливості, призначаючи експертизу, поставити на вирішення експертизи питання про можливість особисто дати пояснення по суті справи та щодо можливості брати участь під час розгляду справи судом першої інстанції, а в разі установлення такої можливості - залучити до участі у справі таку особу в якості заінтересованої особи.

Безпідставними є також твердження суду першої інстанції щодо невиконання заявником вимог ч. 1 ст. 299 ЦПК через не залучення до участі у справі адвоката особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, оскільки у разі якщо особа не залучила адвоката, суд залучає його через орган (установу), уповноважений законом на надання безоплатної правничої допомоги. Рішення суду про доручення призначити адвоката негайно, але не пізніше двох робочих днів, надсилається відповідному органу (установі), уповноваженому законом на надання безоплатної правничої допомоги, для виконання (ч. 5 ст. 293 ЦПК України).

При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У справі «Belletv. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Під час застосування процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом.

Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів вважає, що повернення заяви із підстав, наведених судом першої інстанції, є проявом надмірного формалізму з точки зору дотримання права заявниці на доступ до правосуддя, гарантованого їй національним та європейським законодавством.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення заяви на підставі п. 7 ч. 4 ст. 185 ЦПК України.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (ст. 379 ЦПК України).

З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції, постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 371, 374, 379, 381- 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року про повернення заяви у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання особи недієздатною та встановлення опіки - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова