КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2612/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Печерської районної в місті Києві державної адміністраціїна рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 липня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» про визнання права власності та постійного проживання на законних підставах у житловому приміщенні та зобов`язання вчинити дії,

установив:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва із позовом до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» про визнання права власності та постійного проживання на законних підставах у житловому приміщенні та зобов`язання вчинити дії, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебуває в трудових відносинах з Управлінням житлово-комунального господарства та будівництва Печерської районної в місті Києві державної адміністрації з 11 грудня 2015 року по теперішній час.

07 квітня 2016 року на засіданні Наглядової ради Печерського району м. Києва прийнято рішення: рекомендувати балансоутримувачу гуртожитку КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» винайти можливість виділити для проживання житлову кімнату АДРЕСА_1 ОСОБА_1 з родиною.

28 квітня 2016 року Печерська районна в місті Києві державна адміністрація звернулася з листом до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерського району м. Києва з проханням щодо реєстрації позивача з родиною в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

05 червня 2016 року позивача було зареєстровано в кімнаті АДРЕСА_1 .

З моменту реєстрації в гуртожитку і по теперішній час позивач безперешкодно проживає в ньому, систематично та вчасно оплачує комунальні послуги.

28 травня 2021 року позивач звернулася із заявою до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про зарахування її на квартирний облік, на що отримала відмову по причині відсутності оформленого на ї ім`я ордеру.

23 листопада 2021 року позивач звернулася до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» із заявою про надання їй копії договору найму кімнати АДРЕСА_1 в гуртожитку або укладення нового договору у разі, якщо такий договір раніше не укладався з нею.

На вказаний лист було отримано відповідь від КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» від 26 листопада 2021 року №432-432/К-730-705, зміст якого свідчить про те, що в комунального підприємства відсутній укладений з позивачем договір найму кімнати № АДРЕСА_1 в даному гуртожитку.

При цьому, 25 жовтня 2019 року на звернення позивача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» надало дозвіл на виготовлення технічного паспорту на житловий блок АДРЕСА_1 в даному гуртожитку, в якому розташована кімната № АДРЕСА_1 .

У подальшому, на замовлення позивача Комунальним підприємством «Київське МБТІ» був виготовлений технічний паспорт на житловий блок АДРЕСА_1 .

25 травня 2021 року за участю представників ЖЕД «Печерськжитло» КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» було здійснено перевірку житлової кімнати АДРЕСА_1 , за результатами якої встановлено, що позивач проживає у вказаній кімнаті протягом тривалого часу (більше 5 років), про що складено відповідний акт.

Вказує, що всі вищезазначені документи свідчать про те, що позивач безперешкодно та фактично проживає у житловій кімнаті АДРЕСА_1 протягом тривалого часу, починаючи з моменту реєстрації в ньому, а саме з 05 червня 2016 року.

Не маючи спеціального ордеру на поселення в гуртожиток, позивач не може документально підтвердити факт свого проживання на законних підставах в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим позбавлена можливості реалізувати своє законне право на приватизацію житла, в якому фактично проживає більше 5 років.

Просила суд, визнати за нею право користування та постійного проживання на законних підставах у житловому приміщенні - кімнаті АДРЕСА_1 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Печерську районну в місті Києві державну адміністрацію зарахувати її на квартирний облік.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 липня 2025 року, позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право користування та постійного проживання на законних підставах у житловому приміщенні - кімнаті АДРЕСА_1 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Печерська районна в місті Києві державна адміністрація подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що у наглядової ради Печерського району м. Києва відсутні повноваження щодо прийняття рішення про реєстрацію в гуртожитку, а також повноваження надавати житлове приміщення, оскільки Положенням про наглядову раду з питань розподілу і утримання житла у гуртожитках та використання гуртожитків і прибудинкових територій, затвердженого постановою КМУ від 28 квітня 2009 року №428 передбачено вичерпний перелік прав та обов`язків наглядової ради, стосовно здійснення громадського контролю за цільовим використанням гуртожитків.

Зазначає, що Наглядова рада не приймає рішень і не надає рекомендації, що є підставою для укладання Договору найму приміщень гуртожитку, а здійснює громадський контроль за розподілом житлових приміщень в гуртожитку у встановленому порядку.

Протокол засідання Наглядової ради не є підставою для реєстрації і вселення до жилого приміщення гуртожитку.

Також зазначає, що договір найму не є самостійною підставою для вселення в гуртожиток, а укладається під час вселення на підставі ордеру.

Просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 липня 2025 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що апелянт ні в своїй апеляційній скарзі, ні в поданому ним до суду першої інстанції відзиві на позовну заяву, ні в численним поясненнях не заперечував щодо того факту, що позивач на час заселення до гуртожитку, і в подальшому протягом тривалого часу перебувала з ним у трудових правовідносинах, та як працівник апелянта була вселена у кімнату АДРЕСА_1 .

Зазначає, що наявність правових підстав та законність її вселення у вказану кімнату гуртожитку підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, і не було спростовано відповідачами під час слухання справи.

Також зазначила, що лист Управління житлово-комунального господарства та будівництва до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 28 березня 2016 року №01-11/373, Витяг з протоколу Наглядової ради Печерського району м. Києва №12 від 07 квітня 2016 року, лист Печерської районної в місті Києві державної адміністрації до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерського району м. Києва від 28 квітня 2016 року №105/01-1163/В-04 свідчать про те, що ініціатором щодо надання позивачу житла у гуртожитку, віднесеному до житлового фонду комунальної власності і до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, був саме апелянт.

Наступні дії апелянта - а саме, сприяння позивачу щодо вселення із родиною до кімнати № АДРЕСА_1 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 ; сприяння апелянта щодо реєстрації місця проживання позивача у вказаній кімнаті гуртожитку і оформлення нею особових рахунків на сплату комунальних послуг на її ім`я; надання позивачу дозволу на виготовлення технічного паспорту на житловий блок №139, кімната АДРЕСА_1 у гуртожитку, а також відсутність з боку апелянта претензій щодо її проживання у кімнаті гуртожитку протягом майже 10 років свідчать про те, що апелянт самовільно та добровільно вселив позивачку у гуртожиток і протягом майже 10 років не заперечував щодо її проживання у цій кімнаті гуртожитку.

Звертає увагу на те, що апелянт, який в своїй апеляційній скарзі стверджує, що Наглядова рада Печерського району м. Києва приймаючи рішення винайти можливість виділити для проживання житлову кімнату АДРЕСА_1 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 з родиною, діяла за відсутності відповідних повноважень не надав жодного доказу того, що він або відповідач-2 оскаржував та/або вживав заходів з метою скасування вказаного рішення Наглядової ради Печерського району м. Києва.

Навпаки, апелянт схвалив і виконував рішення Наглядової ради Печерського району м. Києва.

Встановлений під час судового розгляду даної цивільної справи факт її вселення в гуртожиток з ініціативи та зі сприяння апелянта, а також відсутність заперечень з боку відповідача чи оскарження нею та членами її родини проживання у кімнаті АДРЕСА_1 , свідчить про існування правової підстави для її вселення і тривалого проживання - а саме наявність відповідного рішення апелянта про виділення їй кімнати АДРЕСА_1 у гуртожитку за вказаною вище адресою.

Виходячи з доведеності факту вселення і тривалого проживання позивача у гуртожитку а також наявності у апелянта обов`язку здійснювати вселення осіб, які є його працівниками і не мають житла, у гуртожитки, що відноситься до сфери управління апелянта, виключно на підставі рішення, не прийняття такого рішення апелянтом або не надання ним такого рішення на запит суду першої інстанції, може свідчити лише про порушення вимог законодавства апелянтом як суб`єктом владних повноважень, і не є та не може бути підставою для понесення негативних наслідків позивачем.

Просила, апеляційну скаргу Печерської районної в місті Києві державної адміністрації залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 липня 2025 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває в трудових відносинах з Управлінням житлово-комунального господарства та будівництва Печерської районної в місті Києві державної адміністрації з 11 грудня 2015 року по теперішній час.

07 квітня 2016 року на засіданні Наглядової ради Печерського району м. Києва прийнято рішення: рекомендувати балансоутримувачу гуртожитку КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» винайти можливість виділити для проживання житлову кімнату АДРЕСА_1 ОСОБА_1 з родиною.

28 квітня 2016 року Печерська районна в місті Києві державна адміністрація звернулася з листом до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерського району м. Києва з проханням щодо реєстрації позивача з родиною в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

05 червня 2016 року позивача було зареєстровано в кімнаті АДРЕСА_1 .

З моменту реєстрації в гуртожитку і по теперішній час позивач безперешкодно проживає в ньому, систематично та вчасно оплачує комунальні послуги.

28 травня 2021 року позивач звернулася із заявою до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про зарахування її на квартирний облік, на що отримала відмову по причині відсутності оформленого на її ім`я ордеру.

23 листопада 2021 року позивач звернулася до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» із заявою про надання їй копії договору найму кімнати АДРЕСА_1 в гуртожитку або укладення нового договору у разі, якщо такий договір раніше не укладався з нею.

На вказаний лист було отримано відповідь від КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» від 26 листопада 2021 року №432-432/К-730-705, зміст якого свідчить про те, що в комунального підприємства відсутній укладений з позивачем договір найму кімнати № АДРЕСА_1 в даному гуртожитку.

При цьому, 25 жовтня 2019 року на звернення позивача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» надало дозвіл на виготовлення технічного паспорту на житловий блок АДРЕСА_1 в даному гуртожитку, в якому розташована кімната № АДРЕСА_1 .

У подальшому, на замовлення позивача Комунальним підприємством «Київське МБТІ» був виготовлений технічний паспорт на житловий блок АДРЕСА_1 .

25 травня 2021 року за участю представників ЖЕД «Печерськжитло» КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» було здійснено перевірку житлової кімнати АДРЕСА_1 , за результатами якої встановлено, що позивач проживає у вказаній кімнаті протягом тривалого часу (більше 5 років), про що складено відповідний акт.

Позивача було заселено в кімнату АДРЕСА_1 гуртожитку без надання ордеру, з незалежних від неї причин та без жодних порушень з її сторони.

Також встановлено, що будь-якого іншого житла у власності позивача чи її користуванні немає.

Разом з позивачем в кімнаті проживає її неповнолітня дитина ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстави та законність вселення доводиться доказами поданими до суду, які не спростовано відповідачем під час слухання справи, а відсутність у позивача ордеру, який на виконання вимог Прикінцевих положень ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» так і не був виданий, що дає підстави дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Разом з тим, вимога про зобов`язання Печерської районної в місті Києві державної адміністрацію зарахувати ОСОБА_1 на квартирний облік є необґрунтованою.

З висновками викладеними у оскаржуваному рішенні погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

Згідно з п. 15 ст. 1-1 вищевказаного Закону, проживання у гуртожитку протягом тривалого часу - це проживання постійно сукупно п`ять і більше років.

У відповідності до ст. 129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку, адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Відповідно до п. 6 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою КМУ від 20 червня 2018 року №498, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Відповідно до п. 11 вказаного Положення наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані: своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом; підтримувати чистоту і порядок у жилих та допоміжних приміщеннях; дотримуватися вимог пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил; використовувати жилу площу в гуртожитку за призначенням, забезпечувати збереження технічного обладнання в гуртожитку; забезпечувати за власний рахунок проведення ремонту жилого приміщення у гуртожитку (наймач - згідно з договором найму (оренди); не перешкоджати іншим особам у правомірному користуванні допоміжними приміщеннями в гуртожитку; не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання гуртожитку, порушують умови проживання інших осіб; у разі виселення з гуртожитку та/або набуття у власність жилого приміщення передати організації, яка здійснює управління гуртожитком, усе майно, що було надано їм у користування згідно з договором найму (оренди).

Згідно ст. 130 ЖК УРСР, порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Статтею 61 ЖК УРСР визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно положень ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Вимогами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та у межах повноважень та засобами, передбаченими Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені.

Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява №58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. The United Kingdom), заява №19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку.

«Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві.

То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Як зазначає Верховний Суд при вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права ( справа754/613/18-ц від 15.01.2020 року) .

Вищезазначені правові позиції визначені в постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №591/6623/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц (провадження №14-165цс18), від 09 жовтня 2019 року у справі №750/2176/17 (провадження №14-464цс19).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог, що мають значення для вирішення спору, відповідач суду не надав.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Натомість, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а відтак не впливають на законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Печерської районної в місті Києві державної адміністрації залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 липня 2025 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 липня 2025 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 04 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба