печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Бусик О.Л.

при секретарі судових засідань - Романенко О.Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Державне підприємство «Управління справами Фонду державного майна України»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України», у якому просить стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 276 634,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з 21.07.2025 по дату винесення рішення, та моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн., а також витрати з оплати судового збору у розмірі 1 211,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 перебувала на посаду фахівця по роботі з персоналом ДП «Управління справами Фонду державного майна України».

Наказом ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 14.07.2025 № 40 «Про звільнення ОСОБА_1 » її було звільнено із займаної посади 18 липня 2025 року за згодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Позивач зазначає, що в день звільнення відповідачем порушено вимоги ст. ст. 115, 116 КЗпП України та не здійснено повного розрахунку по заробітній платі.

Згідно довідки ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 18.07.2025 № 157/вс, сума нарахованих, але не виплачених їй грошових коштів, становить 298 452, 96 грн.

Вказує, що відповідачем 01.08.2025 частково було сплачено заборгованість по заробітній платі у розмірі 21 818,96 грн. Отже сума боргу із виплати заробітної плати, становить 276 634,00 грн.

Крім того, у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні з відповідача на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з 21.07.2025 по дату винесення рішення.

Водночас, просить стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.

Ухвалою судді від 15 жовтня 2025 року у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

17 листопада 2025 року від позивача надійшли додаткові пояснення, у яких остання вказала, що відповідачем здійснено наступні виплати заборгованості по заробітній платі: 09.10.2025 - 10 000,00 грн.; 09.10.2025 - 10 112,33 грн.; 09.10.2025 - 30 517,19 грн., що разом становить 50 629,52 грн. Таким чином, станом на 17.11.2025 заборгованість із виплати заробітної плати становить: 276 634,00 грн. (сума боргу на дату подачі позову) - 50 629,52 грн. (додатково виплачено) = 226 004,48 грн.

4 грудня 2025 року від представника відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній вказує, що станом на дату подання відзиву дійсна сума заборгованості складає 226 004, 48 грн., оскільки згідно з платіжними інструкціями № 1207 від 06.10.2025 на суму 30 517,19 грн., на № 1198 від 06.10.2025 на суму 10 000 грн., та №1188 від 06.10.2025 на суму 10112,33 грн. позивачу частково сплачено заборгованість із заробітної плати, а тому сума заборгованості із заробітної плати підлягає зменшенню на суми сплаченої заборгованості. Зазначає, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 101 426 грн. 37 коп. по день ухвалення рішення суду непропорційно завищена порівняно із заборгованістю по заробітній платі та продовжує зростати, то з урахуванням принципів розумності, справедливості та добросовісності, існують підстави для зменшення судом суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню із відповідача. Вказане забезпечить дотримання розумного балансу між інтересами державного підприємства та працівника, який звільнився.

8 грудня 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій остання вказує, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі. Вказує, що факт невиплати заробітної плати у належному розмірі підтверджено самим відповідачем. Зазначає, що поступові виплати заборгованості із заробітної плати здійснено вже після звільнення у зв`язку із чим доводи відповідача про зменшення суми середнього заробітку є необґрунтованими. Не проведення розрахунку з працівником у визначені законодавством строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

В судове засідання позивач не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що наказом Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» від 04.02.2022 № 7 «Про прийняття фахівця по роботі з персоналом» ОСОБА_1 прийнято на посаду фахівця по роботі з персоналом підприємства з 7 лютого 2022 року.

Наказом Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» від 14.07.2025 № 40 «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 18 липня 2025 року за згодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до довідки ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 18.07.2025 № 0000-000004 встановлено, що заборгованість по виплаті заробітної плати при звільненні ОСОБА_1 становить 298 452, 96 грн.

1 серпня 2025 року ДП «Управління справами Фонду державного майна України» перерахувало на рахунок позивача грошові кошти у розмірі 21 818,96 грн. з призначенням платежу заробітна плата за червень 2025 року, що підтверджується скріншотом з мобільного застосунку .

Згідно платіжних інструкцій № 1207 від 06.10.2025 на суму 30 517,19 грн., № 1198 від 06.10.2025 на суму 10 000 грн., та № 1188 від 06.10.2025 на суму 10 112,33 грн. встановлено, що ДП «Управління справами Фонду державного майна України» перерахувало на рахунок позивача грошові кошти з призначення платежу: зарплата за травень 2025 року, зарплата за червень 2025 року та зарплата за липень 2025 року.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Як визначено у ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява № 38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Як визначено у ст. 2 Закону України «Про оплату праці», до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Положеннями ст. 21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Як визначено у ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як вбачається з матеріалів справи, ДП «Управління справами Фонду державного майна України» після відкриття провадження у справі частково сплатив заборгованість у розмірі 50 629,52 грн., отже заборгованість по заробітній платі становить 226 004,48 грн. (276 634,00 грн. - сума боргу на дату подачі позову) - (50 629,52 грн. додатково виплачено).

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву визнав борг підприємства по заробітній платі перед позивачем на суму 226 004,48 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 226 004,48 грн., є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 21.07.2025 по дату винесення рішення, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Виходячи з того, що роботодавець не виплатив належні при звільнені позивачу суми та не надав належних доказів, що зазначені ним обставини стали перешкодою для своєчасного розрахунку з позивачем, то, відповідно до ст. 117 КЗпП України, відповідач повинен компенсувати позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців

Так, середній заробіток працівника визначається за правилами, закріпленими у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а саме Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок) середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана ця виплата. Нарахування заробітної плати за час вимушеного прогулу провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих дні

Відповідно до п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно п. 5 Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з вищенаведеними правилами нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до довідки ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 18.07.2025 № 158/ВС встановлено, що ОСОБА_1 за травень 2025 року нараховано заробітну плату у розмірі 38 500,00 грн., за червень 2025 року у розмірі 22 000,00 грн., тому середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 із розрахунку за два останніх повних відпрацьованих місяця становить 1779,41 грн. (60 500,00грн./34 робочих дні).

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців становить: 1779,41 грн. (середньоденна заробітна плата) х 133 робочих днів (кількість робочих днів за шестимісячний період з 21.07.2025 по 21.01.2026) = 236 661,53 грн., без урахування податків та зборів.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Критерії оцінки розумності, справедливості та пропорційності сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася до суду з позовом 7 жовтня 2025 року, тобто через три місяці після звільнення з роботи, яке мало місце 4 лютого 2025 року.

До звернення із позовом відповідачем було здійснено виплати в рахунок погашення заборгованості у розмірі 21 818,96 грн. - 01.08.2025. Отже розмір заборгованості на день подання позову становив 276 634,00 грн.

Після подання позову й до відкриття у справі провадження, в рахунок погашення заборгованості відповідачем сплачено 09.10.2025 - 10 000,00 грн., 09.10.2025 - 10 000,00 грн., та 09.10.2025 - 30 517,19 грн.

Отже, заборгованість станом на день відкриття у справі провадження становила 226 004,48 грн., тобто зменшилась.

Станом на день ухвалення судом рішення у справі, залишок невиплаченої заробітної плати становив 226 004,48 грн. й наявність такої заборгованості визнається відповідачем.

Утім, сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні, що обрахована з 21.07.2025 по 21.01.2026 у розмірі 236 661,53 грн. є більшою ніж залишок невиплаченої заробітної плати.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, у зв`язку з якими виникла затримка в розрахунку з позивачем при звільненні, очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дій позивача та відповідача, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 113 002,24 грн., що у свою чергу забезпечить дотримання розумного балансу між інтересами державного підприємства та працівника, який звільнився.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн., слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи, що порушення трудових прав позивача призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало додаткових зусиль для організації життя позивача, зокрема вона перебувала у постійному пошуку додаткових засобів існування, враховуючи зусилля, вжиті для відновлення трудових прав, а також принципи розумності та справедливості, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 2 000, 00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення заробітної плати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то судовий збір, який підлягав сплаті за подання цієї позовної вимоги, підлягає стягненню з ДП «Управління справами Фонду державного майна України» в дохід держави, а саме, у розмірі 1 211,20 грн.

Крім того, за подання до суду даного позову позивачем сплачено судовий збір за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 1 211,20 грн.

З урахуванням того, що суд дійшов висновку про задоволення позову, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1 211,20 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 47, 94, 115, 116, 117 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 12, 15, 21 Закону України «Про оплату праці», ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 133-141, 259, 263-265, 273, 274, 275, 278, 279, 353, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 226 004 (двісті двадцять шість тисяч чотири) гривні 48 копійок, без урахування податків та зборів.

Стягнути з Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.07.2025 по 21.01.2026 у розмірі 113 002,24 (сто тринадцять тисяч дві) гривні 24 копійки, без урахування податків та зборів.

Стягнути з Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень.

Стягнути з Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Стягнути з Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати в межах одного місяця.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - Державне підприємство «Управління справами Фонду державного майна України» (вул. Генерала Алмазова, 18/9, м. Київ, 01601, ).

Повний текст рішення суду складено 29 січня 2026 року.

Суддя О.Л. Бусик