ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року

м. Київ

справа № 607/24623/24

провадження № 61-13114св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (судді-доповідача), Петрова Є. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - держава Україна у особі Тернопільської обласної прокуратури, Головне управління Національної поліції у Тернопільські області, Офіс Генерального прокурора, Державна казначейська служба України,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційними скаргами Офісу Генерального прокурора, Тернопільської обласної прокуратури на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Черніцької І. М., та постанову Тернопільського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року, ухвалену у складі суддів Костіва О. З., Храпак Н. М., Гірського Б. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до держави Україна у особі Тернопільської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Тернопільській області (далі - ГУ НП у Тернопільській області), Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України з позовом про відшкодування моральної шкоди.

2. Позов мотивував тим, що 17 вересня 2021 року слідче управління ГУ НП у Тернопільській області розпочало стосовно нього кримінальне провадження № 0000178 за ознаками кримінального правопорушення, визначеного частиною першою статті 384 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Вироком від 11 грудня 2023 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області визнав ОСОБА_1 винним у скоєнні кримінального проступку, визначеного частиною першою статті 384 КК України, та призначив покарання у вигляді арешту на строк 6 місяців. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року, залишеною без змін ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2024 року, вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області скасовано, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 закрито на підставі вимог пункту 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

3. Позивач вважав, що такими діями органів прокуратури та досудового розслідування шляхом пред`явлення незаконного обвинувачення порушені його цивільні права, в зв`язку з чим просив суд стягнути з Тернопільської обласної прокуратури, ГУ НП у Тернопільській області, Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України та держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2 000 000 грн моральної шкоди.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

4. Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням від 21 травня 2025 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року, позов задовольнив частково. Стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 154 667 грн компенсації моральної шкоди. Відмовив у задоволенні решти позовних вимог.

5. Суд керувався тим, що закриття кримінального провадження відбулося з реабілітуючих підстав, що є безумовною підставою для стягнення моральної шкоди. Розмір шкоди суд визначив з огляду на розмір мінімальної заробітної плати на час ухвалення судового рішення, та час перебування позивача під слідством.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

6. У жовтні 2025 року Офіс Генерального прокурора за допомогою підсистеми «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить змінити рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року шляхом зменшення розміру моральної шкоди.

7. В обґрунтування касаційної скарги посилається на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік», а саме розрахункової величини для обчислення розміру моральної шкоди, завданої органами прокуратури, досудового слідства та суду, а суд апеляційної інстанції зазначену норму не взяв до уваги (пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

8. У жовтні 2025 року Тернопільська обласна прокуратура за допомогою засобів поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

9. Мотивує касаційну скаргу тим, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норми права без врахування правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 23 січня 2020 року у справі № 580/1617/19, оскільки вважає, що лише сам факт порушення прав позивача не може слугувати безумовною підставою для стягнення моральної шкоди (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

10. Крім того, вважає, що суди першої та апеляційної інстанції не застосували частину другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» у взаємозв`язку з частиною третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а правовий висновок Верховного Суду щодо застосування цих норм права відсутній. Заявник вважає, що суди зобов`язані брати в якості розрахункової величини для визначення розміру заподіяної моральної шкоди визначену Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» спеціальну суму грошових коштів у розмірі 1 600 грн (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

11. Відзив ОСОБА_1 ухвалою від 12 грудня 2025 року Верховний Суд повернув без розгляду.

Провадження у суді касаційної інстанції

12. Ухвалою від 06 листопада 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Тернопільської обласної прокуратури на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року, витребував справу з суду першої інстанції.

13. Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на незастосування судами першої та апеляційної інстанцій частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» та відсутність правових висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

14. Іншою підставою зазначає застосування судами першої та апеляційної інстанції норм права без врахування правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 23 січня 2020 року у справі № 580/1617/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

15. Ухвалою від 06 листопада 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року.

16. Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на незастосування судами першої та апеляційної інстанцій частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» та відсутність правових висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

17. Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що Слідчий відділ Тернопільського районного управління поліції ГУНП у Тернопільській області здійснював досудове розслідування у кримінальному провадженні від 17 вересня 2021 року № 0000178 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 384 КК України, саме за фактом неправдивого показання свідка ОСОБА_1 під час допиту як свідка у судовій справі № 607/12572/20 у приміщенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

18. Під час досудового розслідування 19 липня 2022 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 384 КК України.

19. За результатами досудового розслідування 20 липня 2022 року складено та скеровано до Тернопільського міськрайонного суду обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_1 за частиною 1 статті 384 КК України.

20. Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 11 грудня 2023 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною першою статті 384 КК України, та призначено йому покарання у виді арешту на строк 6 місяців. Строк відбування призначеного судом покарання рахувати з моменту звернення вироку до виконання. Стягнуто з позивача судові витрати у розмірі 3 775,60 грн.

21. Ухвалою від 29 лютого 2024 року, Тернопільський апеляційний суд скасував вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2023 року щодо ОСОБА_1 згідно з частиною першою статті 284 КК України, а кримінальне провадження щодо обвинувачення ОСОБА_1 за частиною першою статті 384 КК України закрив на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд при ухваленні постанови

22. Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів керується такими міркуваннями.

23. Правове питання, порушене у касаційних скаргах, стосується правильності оцінки судами першої та апеляційної інстанції обставин, за яких можливе відшкодування моральної шкоди, завданої органами прокуратури, органами досудового розслідування, а також правильність визначення розрахункової величини для обчислення суми відшкодування моральної шкоди.

24. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод утворено самостійне право потерпілого на відшкодування шкоди, завданої незаконним арештом або затриманням.

25. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

26. Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

27. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

28. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

29. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

30. У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

31. Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

32. Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

- постановлення виправдувального вироку суду;

- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

- закриття справи про адміністративне правопорушення.

33. Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є вичерпним.

34. Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

35. Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається у пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення № 6/5/3/41).

36. У справі «Мироненко і Мартенко проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що право на відшкодування, закріплене в пункті 5 статті 5 Конвенції, виникає після того, як національний орган або суд виявив порушення одного з попередніх пунктів цієї статті.

37. Закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в законі.

38. Підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі.

39. Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

40. Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але відсутні достатні докази, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним.

41. Висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі) або вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості.

42. Незалежно від того, яка з вказаних обставин привела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає підстав вважати її залишеною під підозрою.

43. Закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконності дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати, та надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

44. Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17.

45. Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що кримінальне провадження від 17 вересня 2021 року № 0000178 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 384 КК України, а саме за фактом неправдивого показання свідка ОСОБА_1 під час допиту як свідка у судовій справі № 607/12572/20, Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 29 лютого 2024 року закрив на підставі на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України.

46. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

47. Отже, у зв`язку із закриттям кримінального провадження внаслідок відсутності достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_1 в суді і вичерпання можливості їх отримати, що є реабілітуючою підставою, ОСОБА_1 відповідно до вимог закону та з врахуванням зазначених правових висновків Верховного Суду набув безумовне право на відшкодування моральної шкоди.

48. З огляду на зазначене колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги Тернопільської обласної прокуратури стосовно неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 23 січня 2020 року у справі № 580/1617/19, який є нерелевантним до спірних правовідносин, оскільки викладений за інших фактичних обставин. У зазначеній справі суди розглядали наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої особі внаслідок закриття стосовно неї кримінального провадження у зв`язку з закінченням строків давності. Однак у відшкодуванні шкоди особі суди відмовили з огляду на те, що законом не передбачено право на багаторазове відшкодування моральної шкоди за одні й ті самі обставини, а особа вже реалізувала своє право на таке відшкодування шляхом подання позову у іншій справі та отримала рішення суду, яке набрало законної сили та яким моральну шкоду особі було частково відшкодовано.

49. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо повної реабілітації ОСОБА_1 внаслідок закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримати, що є безумовним підтвердженням незаконності дій органів досудового розслідування та надає право ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди.

50. Щодо визначення розміру моральної шкоди судами першої та апеляційної інстанції колегія суддів зазначає таке.

51. У цій справі суди встановили, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 19 липня 2022 року до 29 лютого 2024 року, тобто 19 місяців та 10 днів.

52. Частиною другою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

53. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 01 січня 2024 року мінімальну заробітну плату:

- у місячному розмірі: з 01 січня - 7 100,00 грн, з 01 квітня - 8 000,00 грн;

- у погодинному розмірі: з 01 січня - 42,6 грн, з 01 квітня - 48,00 грн.

54. Визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 грн.

55. Тернопільська обласна прокуратура та Офіс Генерального прокурора у касаційних скаргах посилалися на необхідність використання судами першої та апеляційної інстанцій встановленого розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн, визначеної в статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік».

56. Аналіз релевантної правозастосовчої практики щодо розгляду справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом дає підстави для висновку, що Верховний Суд неодноразово роз`яснював про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, визначеного на час розгляду справи.

57. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23, від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22, від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23, від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21.

58. Суди першої та апеляційної інстанцій врахували строк перебування позивача під слідством тривалістю 19 місяців та 10 днів, мінімальний місячний розмір заробітної плати на момент розгляду справи відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» (8 000 грн) та, з урахуванням характеру й глибини заподіяних ОСОБА_1 страждань, тривалості перебування його під слідством та судом, дійшов обґрунтованого висновку про доцільність відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди у розмірі 154 667 грн, що на переконання Верховного Суду відповідає принципам розумності та справедливості.

59. Посилання у касаційних скаргах на те, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно розраховувати із встановленої спеціальної суми для такого розрахунку у розмірі 1 600,00 грн, яка вказана статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», є безпідставними.

60. Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.

61. Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 09 липня 2007 року у справі № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 неодноразово наголошував на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

62. Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах. Зміни у вказаний Закон не вносились.

63. Отже, стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 грн, не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі.

64. Такий висновок щодо неможливості застосування визначеної Законом України «Про державний бюджет на 2024 рік» спеціальної суми для розрахунку моральної шкоди, завданої органами прокуратури, органами досудового розслідування, у розмірі 1 600 грн узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 22 січня 2025 року у справі № 524/6017/22, від 12 лютого 2025 року у справі № 753/7572/23, від 27 лютого 2025 року у справі № 161/20724/23, від 09 квітня 2025 року у справі № 757/1549/21, тобто правозастосовча практика є усталеною, а потреба у формуванні правового висновку з застосування визначеної Законом України «Про державний бюджет на 2024 рік» спеціальної суми для розрахунку моральної шкоди у розмірі 1 600 грн відсутня, в зв`язку з чим колегія суддів відхиляє доводи касаційних скарг Тернопільської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора щодо підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

65. Також колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги Тернопільської обласної прокуратури щодо розгляду судами справи за умови пред`явлення позову до неналежного відповідача, а саме Державної казначейської служби України.

66. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

67. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

68. Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

69. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44)).

70. Безпідставними визнає колегія суддів доводи касаційної скарги Тернопільської обласної прокуратури щодо необхідності наявності висновку судової психологічної експертизи для доведення обсягу моральних страждань, оскільки порядок визначення мінімального розміру відшкодування моральної шкоди визначений спеціальним законом, а саме статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскаржувані судові рішення ухвалені відповідно до визначеного порядку, а отже переконання відповідача у безумовній потребі у отриманні такого висновку для доведення позовних вимог є помилковими.

71. За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційних скарг не знайшли свого підтвердження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

72. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

73. З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростували.

Щодо судових витрат

74. Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

75. Оскільки Верховний Суд за результатами касаційного перегляду залишив оскаржувані судові рішення без змін, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційні скарги Офісу Генерального прокурора, Тернопільської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

Є. В. Петров

В. В. Пророк