ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

13 січня 2026 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 741/1936/25
Головуючий у першій інстанції Киреєв О. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/302/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем Піцан В.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Носівського районного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2025 року (місце ухвалення м. Носівка) про відмову у забезпеченні позову у справі ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на частку в спільному майні подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2025 представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Даниленко Т.І. звернулась до суду з заявою про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на частку в спільному майні подружжя.

У позовній заяві ОСОБА_1 просила суд: - визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , земельну ділянку, кадастровий номер :01:018:0258, площею 0,1000 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (домоволодіння), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; - визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 110,2 кв.м, житловою площею 61,7 кв.м, вартістю 773 300,5 грн та на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер :01:018:0258, площею 0,1000 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог заявниця зазначала, що сторони перебували в шлюбі з 14.07.1979, відповідач мав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, оскільки майже всі будівельні роботи робились колишнім подружжям самостійно, а також допомагали їх донька ОСОБА_3 та зять ОСОБА_4 , які постійно проживають за вищевказаною адресою.

Зазначала, що кошти, за які проводилось будівництво будинку, господарських будівель та споруд, це кошти сім`ї, які вони заробляли постійно працюючи. ОСОБА_5 навіть брала споживчий кредит на будівництво, а згодом його виплачувала з власної заробітної плати, отже земельна ділянка під будинком та будинок з господарськими будівлями та спорудами стали об`єктом спільної сумісної власності подружжя, щодо поділу якого зараз існує спір.

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просила суд накласти арешт на спірне майно: земельну ділянку, кадастровий номер :01:018:0258, площею 0,1000 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та житловий будинок, господарські будівлі та споруди по АДРЕСА_1 , власником яких є ОСОБА_2 , до вступу у законну силу рішення Носівського районного суду Чернігівської області у даній справі. Ухвалу невідкладно направити до місцевого ЦНАП для виконання.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову заявниця зазначала, що сторони, на сьогоднішній день, мають складні стосунки, ОСОБА_2 , без її ( ОСОБА_1 ) відома, зняв її з реєстрації та звернувся до суду з позовом про виселення колишньої дружини з будинку, без надання іншого житла. ОСОБА_2 чітко демонструє бажання отримати спірний будинок у своє одноосібне володіння та користування, а отже є підстави вважати, що він може розпорядитись спірним будинком та земельною ділянкою до постановлення рішення у даній справі на власний розсуд, в тому числі здійснити їх відчуження, тому необхідно вжити заходи забезпечення позову, у виді накладення арешту на майно ОСОБА_2 , що є спірним, оскільки невжиття заходів забезпечення позову заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, що призведе до порушення її прав та інтересів.

Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 27.10.2025 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

В обґрунтування ухвали суд першої інстанції зазначив, що заявником не наведено достатніх та переконливих обґрунтувань для необхідності забезпечення позову, не обґрунтовано і не доведено припущення, що невжиття таких заходів може ускладнити чи зробити неможливим виконання ймовірного майбутнього судового рішення в рамках розгляду позову, та не надано конкретних доказів на можливе відчуження майна. Заявником також не надано пропозицій щодо зустрічного забезпечення задля визначення співмірності заходів забезпечення позову.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Даниленко Т.І. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила ухвалу районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_6 про забезпечення позову, посилаючись на те, що суд першої інстанції безпідставно та формально відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки ОСОБА_2 , є одноосібним власником житлового будинку (домоволодіння) та земельної ділянки (яке оформив як спадкове майно).

За доводами апеляційної скарги спірне майно житловий будинок з господарськими спорудами та земельна ділянка на якій вони розташовані, можуть бути відчужені відповідачем на користь третіх осіб до винесення рішення по справі, оскільки відповідач зняв її з реєстрації та наполегливо намагається її виселити з будинку, звернувшись до суду з позовною заявою про виселення без надання іншого житлового приміщення, створює нестерпні умови проживання, влаштовуючи постійні конфлікти, у зв`язку з чим позивачка, донька та зять змушені викликати поліцію. У справі про виселення без надання іншого житлового приміщення, відповідач не визнає право колишньої дружини ОСОБА_1 на частку у спірному майні.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права на частку в спільному майні подружжя.

У позовній заяві ОСОБА_1 просила суд: - визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , земельну ділянку, кадастровий номер :01:018:0258, площею 0,1000 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (домоволодіння), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; - визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 110,2 кв.м, житловою площею 61,7 кв.м, вартістю 773 300,5 грн та на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер :01:018:0258, площею 0,1000 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просила суд постановити ухвалу про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірне майно: земельну ділянку, кадастровий номер :01:018:0258, площею 0,1000 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та житловий будинок, господарські будівлі та споруди по АДРЕСА_1 , власником яких є ОСОБА_2 , до вступу у законну силу рішення Носівського районного суду Чернігівської області у даній справі. Ухвалу невідкладно направити до місцевого ЦНАП для виконання.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову заявниця зазначала, що сторони, на сьогоднішній день, мають складні стосунки, ОСОБА_2 , без її ( ОСОБА_1 ) відома, зняв її з реєстрації та звернувся до суду з позовом про виселення колишньої дружини з будинку, без надання іншого житла. ОСОБА_2 чітко демонструє бажання отримати спірний будинок у своє одноосібне володіння та користування, а отже є підстави вважати, що він може розпорядитись спірним будинком та земельною ділянкою до постановлення рішення у даній справі на власний розсуд, в тому числі здійснити їх відчуження, тому необхідно вжити заходи забезпечення позову, у виді накладення арешту на майно ОСОБА_2 , що є спірним, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, що призведе до порушення її прав та інтересів.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заявником не наведено достатніх та переконливих обґрунтувань для необхідності забезпечення позову, не обґрунтовано і не доведено припущення, що невжиття таких заходів може ускладнити чи зробити неможливим виконання ймовірного майбутнього судового рішення в рамках розгляду позову, та не надано конкретних доказів на можливе відчуження майна. Заявником також не надано пропозицій щодо зустрічного забезпечення задля визначення співмірності заходів забезпечення позову.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 та інших виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20).

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій зі сторони відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення вимог позивача.

Згідно зі ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції забезпечує всім "право на суд", яке охоплює право на виконання остаточного рішення, ухваленого будь-яким судом. ЄСПЛ в контексті права на виконання остаточного рішення зауважує, що метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Крім того, тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. ЄСПЛ також звернув увагу на те, що тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (§§ 60, 61 рішення від 13 січня 2011 року у справі "Кюблер проти Німеччини", заява № 32715/06). Отже, заходи забезпечення позову, без застосування яких існує ризик такої зміни обставин, внаслідок якої подальше ухвалення остаточного рішення суду на користь позивача вже не призведе до захисту прав або інтересів позивача, по який він звертався до суду, слід розглядати як такі, що охоплені "правом на суд".

Із урахуванням цього, будь-яке можливе забезпечення позову, у випадку найменшої загрози його невиконання, є виправданим, якщо занижує поріг легітимного сподівання особи на захист свого порушеного права, і є законним, необхідним та збалансованим із правами усіх сторін спору.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Такі правові висновки сформульовані Верховний Судом у постановах від 17 червня 2024 року в справі № 644/1482/22, від 01 травня 2024 року в справі № 638/6777/23, від 21 лютого 2024 року в справі № 201/9686/23, від 11 серпня 2022 року в справі № 522/1514/21 (провадження № 61-19123св21) та інших.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до матеріалів справи, в обґрунтування позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на частку в спільному майні подружжя, позивачка посилалась на те, що сторони перебували в шлюбі з 1979 року, відповідач мав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, оскільки майже всі будівельні роботи робились колишнім подружжям самостійно, а також допомагали їх донька ОСОБА_3 та зять ОСОБА_4 , які постійно проживають за вищевказаною адресою.

Зазначала, що кошти, за які проводилось будівництво будинку, господарських будівель та споруд, це кошти сім`ї, які вони заробляли постійно працюючи та кредитні кошти, отже, будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований адресою: АДРЕСА_1 , став об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому вона має право претендувати на 1/2 частку вказаного майна, як це передбачено ст. 62 СК України.

Відповідно до звіту про оцінку майна домоволодіння, що складається з житлового будинку загальною площею 44,3 кв.м та надвірними будівлями та спорудами, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , вартість об`єкта оцінки 165 442 грн (а.с. 108-131).

Відповідно до звіту про оцінку майна домоволодіння, що складається з житлового будинку загальною площею 110,2 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , вартість об`єкта оцінки 1 546 601 грн (а.с. 131 зворот - 155).

Згідно з висновком порівняльної таблиці зміни ринкової вартості об`єкта оцінки, то завдяки суттєвому збільшенню загальної площі домоволодіння, загальним і внутрішнім станом житлового будинку, збільшенню поліпшень домоволодіння та доповнення комунікаціями (в даному випадку газифікація і проведення водопостачання) після 11.07.2000 вартість збільшилася на 1 381 159 грн (що сягає приблизно 835%) протягом аналізованого періоду (а.с. 156).

Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 10.05.2023 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (дошлюбне прізвище ОСОБА_8 ) розірвано.

В матеріалах справи міститься позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення(а.с. 51 зворот 53), провадження у якій зупинено ухвалою Носівського районного суду від 31.10.2025 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 741/1936/25 (провадження № 2/741/921/25) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку в спільному майні подружжя.

Вироком Носівського районного суду Чернігівської області від 10.01.2024, залишеного без змін ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 12.03.2024, ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 126-1, ч. 1 ст. 129 КК України, та призначено йому покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді 6 (шести) місяців арешту (а.с. 56-60).

На вказані вище обставини суд першої інстанції під час вирішення заяви про забезпечення позову уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

З матеріалів справи вбачається, що заява про забезпечення позову за своїм змістом відповідає вимогам статті 151 ЦПК України і відповідає суті інституту забезпечення позову, як гарантії дотримання прав позивача в разі ухвалення судом рішення на його користь.

За таких обставин, очікувано виникають побоювання, що повно захистити інтереси позивача в межах одного цього судового провадження без нових звернень до суду буде неможливо, адже у відповідача є можливість розпоряджатися спірним майном, а саме відчужити його.

Таким чином, враховуючи наявність спору між сторонами, суд апеляційної інстанції вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення заявленого позову.

Урахувавши обґрунтованість ризиків невиконання рішення суду та те, що вжиття заходів забезпечення позову в даному випадку виступає як спосіб гарантування обов`язкового виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог і не створює невиправданих обмежень відповідачу в його правах, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.

Накладення арешту на майно має на меті обмеження особи у праві розпоряджатися таким майном і його застосування не призведе до невиправданого обмеження майнових прав власника, оскільки арештоване майно фактично зберігається у володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 та у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №643/15394/19.

Суд апеляційної інстанції вважає, що вжитий захід забезпечення позову відповідає вимогам співмірності, розумності та збалансованості інтересів сторін.

З урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції належним чином не дослідивши матеріали справи прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки залишив поза увагою, що між сторонами існує спір щодо частки у майні подружжя, яке істотно збільшилось.

Не є обґрунтованим і посилання суду першої інстанції, що заявником не надано пропозицій щодо зустрічного забезпечення задля визначення співмірності заходів забезпечення позову, оскільки відповідно до частини третьої статті 154 ЦПК України передбачено тільки два випадки, за яких суд зобов`язаний застосувати заходи зустрічного позову, а саме: якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. У справі, яка є предметом апеляційного перегляду, таких випадків судом першої інстанції не встановлено.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що у разі, якщо потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпаде або зміняться обставини, що зумовили його застосування, сторони у справі не позбавлені права звернутись до суду з питання скасування заходів забезпечення позову.

Установлені в справі обставини свідчать про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення в майбутньому за умови позитивного вирішення спору, невжиття заявленого заходу про забезпечення позову про накладення арешту на спірне майно ускладнить виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Колегія суддів апеляційної інстанції, приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно: земельну ділянку, кадастровий номер :01:018:0258, площею 0,1000 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та житловий будинок, господарські будівлі та споруди по АДРЕСА_1 , власником яких є ОСОБА_2 , до вступу у законну силу рішення Носівського районного суду Чернігівської області у даній справі.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вказаного не врахував, що призвело до ухвалення необґрунтованого судового рішення, та при розгляді справи районним судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України, є підставою для його скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги щодо направлення постанови Чернігівського апеляційного суду до Центру надання адміністративних послуг Носівської міської ради, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ч. 1 п. 3, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Носівського районного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2025 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до ОСОБА_2 про визнання права на частку в спільному майні подружжя - задовольнити частково.

Накласти арешт на спірне майно: земельну ділянку, кадастровий номер :01:018:0258, площею 0,1000 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та житловий будинок, господарські будівлі та споруди по АДРЕСА_1 , власником яких є ОСОБА_2 , до вступу у законну силу рішення Носівського районного суду Чернігівської області у даній справі.

Дана постанова відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження" є виконавчим документом.

Постанова підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Стягувач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Боржник: ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 15.01.2026.

Головуючий Судді: