Справа № 522/8731/25
Провадження № 2/947/266/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2026 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.

представника позивача адвоката Логовського В.В.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за законом -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м.Одеси, діючи в інтересах ОСОБА_1 , як її представник, 22.04.2025 звернувся адвокат Логовський Віталій Віталійович,із позовом в якому просить встановити юридичний факт, що має юридичне значення, а саме факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , без реєстрації шлюбу у період з 1997 року по день його смерті за адресою АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 66,3 кв.м, житловою площею 38,2 кв.м. у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою судді Приморського районного суду м.Одеси від 24.04.25 року справу з посиланням на положення ст. 30 ЦПК України направлено до Київського районного суду м.Одеси для розгляду за підсудністю.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Луняченку В.О..

Ухвалою суду від 10.06.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 07.07.2025 витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левченко Н.А. належним чином завірену копію спадкової справи № 7/24 заведеної щодо майн померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), яку надано 19.08.25, а також витребувано з ВДРАЦС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (м. Одеса, вул. Середньофонтанська, 30 б) належним чином завірену копію заяви про реєстрацію шлюбу від 28.04.24, поданої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( РНОКПП НОМЕР_1 АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 ), яку надано 30.07.25.

Ухвалою суду від 17.09.2025 витребувано з КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» відомості ( витяг), вичерпну інформацію станом на момент припинення КП «ТБІ Одеської міської ради» виконання функцій державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, а саме за ким та на підставі яких документів було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 66,3 кв.м, житловою площе 38,2 кв.м, відповідь на яку надано 12.11.2025.

Заходами електронного суду представник позивача 15.09.25 надав заяву про зміну предмету позову, згідно якої просить суд встановити юридичний факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 без реєстрації шлюбу у період з 2011 року по день його смерті за адресою АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

03.12.2025 підготовче провадження закрито із призначенням справи до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 27.01.2026 року , за клопотанням сторони позивача, допитані свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Представник відповідача Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, відомості про що містяться в матеріалах справи. Відзиву на позов не надав.

Як встановлено судом 28.05.2024 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) складено актовий запис №4306 про смерть ОСОБА_2 внаслідок ракової інтоксикації ( т.1 а/с 15-18).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина , до складу якої входить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка належана покійному після смерті батьків та отримання свідоцтва про право власності, та яка була його постійним місцем проживання на момент смерті.

Згідно листа приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левченко Н.А. від 31.07.2024 року за №146/02-14 ( т.1 а/с 74) ОСОБА_1 яка подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 як спадкоємець четвертої черги, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини, рекомендовано звернутись для суду для встановлення відповідного статусу спадкоємця.

За змісту спадкової справи, копія якої надано до суду, інших заяв спадкоємців не подавались, постанов нотаріуса щодо відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину не виносилось ( т.1 а/с 214).

З акту проживання, підписаного мешканцями будинку АДРЕСА_4 , підписи яких завірено директором ОСББ «МІГ555» ( т.1 а/с 76); квитанціями за період 2022-2024 років щодо оплати ОСОБА_1 комунальних послуг за користування квартирою АДРЕСА_2 (т.1 а/с 109-174); поясненнями свідків: ОСОБА_3 ( доньки позивачки), ОСОБА_4 ( мешканки будинку АДРЕСА_4 ), ОСОБА_5 ( мешканки АДРЕСА_4 ), наявності фотографії спільного відпочинку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд вважає доведеним, сукупністю доказів, що з 2011 року до дня смерті ОСОБА_2 , останній та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю, без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно акту від 09.09.2025 , підписаний мешканцями будинку АДРЕСА_5 , підписи яких засвідчені начальником ЖК дільниці №8 , з початку 2011 року ОСОБА_1 , місце проживання якої зареєстровано у вказаному будинку у квартирі АДРЕСА_6 , за зазначеною адресою не проживає ( т.2 а/с 12).

Факт спільного проживання саме як сім`я доводиться також і тим, що згідно відповіді на запити суду Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі від 26.07.2025 року за №2403/6005/24.23-19 підтверджено що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 26.04.2024 року була подана спільна заява на реєстрацію шлюбу за №48/24.23-50, копія якої надано до суду (т. 1 а/с 210-212).

Державна реєстрація шлюбу була призначена 30 травня 2024 року , але ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 помер.

Згідно інформації наданої на вимогу суду Відділом Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі 30.11.2024 року за №1765/11872/24.23-19 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період 2011-2024 роки у шлюбах не були ( т.2 а/с 7).

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані із спадкуванням врегульовані Цивільним кодексом ( далі ЦК) України.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини ( ч.1 ст. 1264 ЦК України).

Згідно вимог ч.1,2 ст. 258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово, не залежно від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Як зазначено у правовому висновку Верховного Суду у постанові від 25 травня 2022 року у справі № 542/1648/19 « при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю.»

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до вимог п.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Вказаний правовий висновок визначений Верховним Судом у постановах від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, а також від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17 та від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.

Верховний Суд у постановах від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

У практиці Європейського суду суд посилається на баланс вірогідностей задля оцінки обставин у справі. Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 (заява №59166/12) «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») Європейський суд з прав людини наголошує, що «У країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

У даному випадку суд, з урахуванням зазначених у рішенні належних та допустимих доказів, аналізу вказаних доказів у їх сукупності, приходить до висновку що під час розгляду справи знайшло підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 без реєстрації шлюбу у період з 2011 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою АДРЕСА_4 ;, що у свою чергу визначає що ОСОБА_1 є спадкоємцем четвертої черги ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Водночас , заявлені вимоги про визнання ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 у порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , на думку суду не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва

та склад спадкового майна.

Лише разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

Вказаний правовий висновок узгоджується з усталеною судовою практикою Верховного Суду, яка, зокрема, зазначена у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19.

Враховуючи що у даному випадку судом встановлено факт спільного проживання позивачки з спадкодавцем однією сім`єю протягом більш ніж п`ять років до моменту відкриття спадщини є встановленням що позивачка є спадкоємцем четвертої черги , та відсутні інші перешкоди у визначенні спадкової маси та видачі свідоцтва про право на спадщину ( наявність таких обставин не доведено у судовому засіданні та відсутня відмова у видачі свідоцтва ), вимога про визнання права власності на спадкове майно є передчасною та такою що вимагає у суду фактично здійснювати заміну повноважень нотаріуса, що є неприпустимим.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеської міської ради в частині вимог про встановлення факту, що має юридичне значення.

Встановити факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 без реєстрації шлюбу у період з 2011 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою АДРЕСА_1 .

Відмовити у задоволені позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Питання розподілу судових витрат вирішити у порядку визначеному ч.8 ст. 141 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 05.02.2026.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В. О. Луняченко