Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

27 січня 2026 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області у складі

головуючого судді Морозова В.В.

за участю секретаря судового засідання Швидкої І.О.

сторін:

позивача ОСОБА_1

(в режимі відеоконференції)

представника позивача Рябченка М.С.

(в режимі відеоконференції)

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

Представник позивача адвокат Рябченко М.С., в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 , у якій просив суд стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 10 000 тисяч доларів США (десять тисяч доларів США).

Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 за усним договором позики, додатком до якого є боргова розписка в письмовій формі, скріплена підписами сторін, було передано у власність громадянці України ОСОБА_3 як другій стороні (позичальникові) грошові кошті в сумі (сума позики) 10, 000 тисяч доларів США (десять тисяч доларів США) в день 16 січня 2022 року. Грошові кошти були надані позикодавцем у готівковій формі на строк до 26.01.2022 року.

Відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання, кошти не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість. З метою досудового врегулювання спору, позивач надіслав позичальнику письмову вимогу 17 грудня 2024 року, якою повідомив про існуючий борг позичальника та запропонував добровільно повернути отримані у власність грошові кошти. З невідомих позикодавцю причин і за відсутності повідомлення його про причини невиконання умов договору, неможливості комунікації з громадянкою ОСОБА_3 (не відповідає на телефонні дзвінки, повідомлення в мессенджерах-додатках читає, але не відповідає, поштова кореспонденція повертається з приміткою «адресат вибула»), позивач вимушений через представника в особі адвоката Рябченко М.С. звернутися до суду за захистом свого порушеного права та у судовому порядку вимагати стягнення з позичальника грошової суми боргу.

На підтвердження реальності укладеного між позичальником та позикодавцем договору позики до даної позовної заяви додається засвідчена копія розписки, підписана сторонами. Оригінал боргової розписки на підтвердження боргового зобов`язання наявний у позивача. Позивач вважає за необхідне додати до даного позову, що між ним як позикодавцем та позичальником вже мав місце договір позики від 13 вересня 2020 року, на підтвердження якого в позикодавця ОСОБА_1 є письмова форма розписки (копія) на суму 10 000 доларів США (десять тисяч доларів США), заключений в присутності двох свідків, підписаний сторонами. Даний договір був виконаний позичальником ОСОБА_3 вчасно в строк, борг було повернуто, що і було своєрідним підґрунтям довіри до позичальника.

Позивач зазначає, що станом на дату звернення з позовом офіційний курс долара США за даними НБУ становить 42,0295 грн. станом 13 січня 2025 року, отже у відповідача виник борг по повергненню позики в розмірі 420 295 грн. 00 копійок (чотириста двадцять тисяч двісті дев`яносто п`ять гривень нуль копійок).

За даних обставин позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

07.05.2025 року представником відповідача адвокатом Кучер Ю.В. через систему Електронний суд подано до суду відзив на позовну заяву разом з додатками та доказами його направлення позивачу, який зареєстровано судом 08.05.2025 року, в якому відповідач визнає позовні вимоги частково лише у сумі 1575 доларів США, у задоволенні решти позовних вимог просить відмовити. Відзив мотивовано тим, що 16.01.2022 року ОСОБА_3 склала письмову розписку про те, що отримала у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10000,00 доларів США на строк до 26.01.2022р. Проте твердження позивача про те, що відповідачем не вчинено жодних дій на повернення коштів не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки відповідачем за попереднім узгодженням з позивачем проводилися систематичні перекази коштів згідно боргового зобов`язання, яке виникло на підставі усної домовленості та підтверджено борговою розпискою від 16.01.2022. Вказані обставини підтверджуються зокрема фото копіями з особистого листування сторін у додатку Viber, з яких вбачається, що саме на прохання позивача та надані ним номери карткових рахунків, відповідачка здійснювала перекази грошових коштів, таким чином виконуючи умови усного договору позики. Оригінали вказаних доказів наявні на мобільному телефоні відповідачки, який за необхідності може бути наданий суду для дослідження. Згідно копії квитанцій №9621-5В2М-АХК8-ММ6С від 21.09.2022 року відповідачем перераховано на картковий рахунок позивача № НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 20000,00 гривень. Згідно копії квитанції №МВ3К-ЕХ8Р-ЕАС5-С16Т від 19.10.2022 року відповідачем перераховано на картковий рахунок позивача № НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 4200,00 грн. Згідно копії квитанції №Е8В3-НАМЕ-0Х1С-РТХ4 від 19.10.2022 року перераховано на картковий рахунок позивача № НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 4100,00 грн. Згідно копії квитанції №CEN351 від 22.11.2022 року на рахунок ОСОБА_4 , про який в особистому листуванні повідомив позивач, відповідачем перераховано грошові кошти у розмірі 200,00 Євро. Згідно копії квитанції №CEN416 від 09.12.2022 року також на рахунок ОСОБА_4 , відповідачем перераховано грошові кошти у розмірі 200,00 Євро. Згідно копії квитанції №CEN586 від 22.12.2022 року на рахунок ОСОБА_4 , відповідачем перераховано грошові кошти у розмірі 600,00 Євро. Згідно копії квитанції №CEN0,2 від 10.01.2023 року на рахунок ОСОБА_4 , відповідачем перераховано грошові кошти у розмірі 625,00 Євро. Згідно копії квитанції №CEN658 від 16.02.2023 року на рахунок ОСОБА_4 , відповідачем перераховано грошові кошти у розмірі 2489,20 польських злотих.

Крім того, позивачем у листуванні визнано, що розмір заборгованості по позиці становить 1575,00 доларів США. Вказані обставини свідчать про те, що вимога позивача про стягнення боргу у повному розмірі є необґрунтованою та такою, що суперечить засадам справедливості та розумності.

Правом на подачу відповіді на відзив позивач не скористався.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

У судовому засіданні представник відповідача зазначила, що відповідач визнає позовні вимоги частково, лише на суму 1575 доларів США, інша сума сплачена відповідачем позивачу, про що свідчать виписки з рахунку позивача. Зазначила, що позивач уже надавав кошти відповідачу у борг згідно розписки від 13.09.2020 року та вказані у цій розписці кошти повернуті відповідачем у повному обсязі 22.12.2022 року.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає наступне.

За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір.

Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 16 січня 2022 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір позики.

Факт отримання коштів підтверджується оригіналом розписки позичальника, що написана останньою власноруч 16 січня 2022 року /т. 1 а.с.65/.

Зі змісту вказаного документу вбачається, що відповідач у справі ОСОБА_3 , НОМЕР_2 , виданий Оратівським РВ УМВС Вінницької області 02.07.2002 року, яка проживає с. Шелепухи Черкаського району (дослівно) «Взяла у борг у ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 000 $ ( десять тисяч доларів США) на строк 10 днів до 26.01.2022».

Із копії претензії встановлено, що позивачем ОСОБА_1 17.12.2024 р. на адресу відповідача ОСОБА_3 надсилалася претензія із вимогою про повернення грошових коштів у сумі 10 000,00 (десять тисяч) доларів США, 3% річних та інфляційних втрат. Проте вказане поштове відправлення повернулось без отримання із зазначенням причини повернення адресат відсутній /т. 1 а.с. 14-16/.

У судовому засіданні досліджено DVD-диск із аудіозаписом розмови ОСОБА_1 з ОСОБА_3 від 15.01.2022 року, який долучено судом до матеріалів справи за клопотанням позивача, з якого вбачається, що чоловік запропонував жінці позичити на 10 днів 10 000 доларів США. Також, чоловік запитав щодо того, щоб оформити договір позики у нотаріуса, на що жінка сказала, що нотаріус не працює і домовились про розмір відсотків у сумі 1000 доларів США з 10 000 доларів США на 10 днів. Домовились вранці зустрітись і передати кошти.

У судовому засіданні досліджено виписки надані АТ «Акцент-Банк» по картковим рахункам, відкритим на ім`я ОСОБА_1 , за період з 22.12.2022 року, які надано на виконання ухвали суду про витребування доказів від 22.10.2025 року і до 03.11.2025 року.

Також, досліджено виписки надані АТ «Універсал Банк» по картковому рахунку VISA НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 , за період з 22.12.2022 року, які надано на виконання ухвали суду про витребування доказів від 22.10.2025 року і до 17.11.2025 року.

З указаних виписок не вбачається, що відповідачем здійснювались платежі на користь позивача саме на погашення боргу за договором позики від 16.01.2022 року, оскільки відсутні дані про призначення платежів, та саме від кого надходили платежі.

До відзиву на позовну заяву стороною відповідача долучені копії квитанцій про переказ коштів відповідачем на картковий рахунок VISA НОМЕР_1 №9621-5В2М-АХК8-ММ6С від 21.09.2022 року у розмірі 20000,00 гривень, №МВ3К-ЕХ8Р-ЕАС5-С16Т від 19.10.2022 року у розмірі 4200,00 грн, №Е8В3-НАМЕ-0Х1С-РТХ4 від 19.10.2022 року у розмірі 4100,00 грн. Згідно копії квитанції №CEN351 від 22.11.2022 року на рахунок ОСОБА_4 , відповідачем перераховано грошові кошти у розмірі 200,00 Євро. Згідно копії квитанції №CEN416 від 09.12.2022 року також на рахунок ОСОБА_4 , відповідачем перераховано грошові кошти у розмірі 200,00 Євро. Згідно копії квитанції №CEN586 від 22.12.2022 року на рахунок ОСОБА_4 , відповідачем перераховано грошові кошти у розмірі 600,00 Євро. Згідно копії квитанції №CEN0,2 від 10.01.2023 року на рахунок ОСОБА_4 , відповідачем перераховано грошові кошти у розмірі 625,00 Євро. Згідно копії квитанції №CEN658 від 16.02.2023 року на рахунок ОСОБА_4 , відповідачем перераховано грошові кошти у розмірі 2489,20 польських злотих. /т. 1 а.с.106-112/

Суд зауважує, що з вказаних квитанцій не вбачається, що кошти перераховувались на ім`я позивача ОСОБА_1 з призначенням платежу на погашення заборгованості за договором позики від 16.01.2022 року.

Також, до відзиву на позовну заяву долучено скріншот екрану мобільного телефону переписки у месенджері, де ім`я одного зі співрозмовників зазначено ОСОБА_5 , однак зі скріншоту неможливо встановити чи це мобільний номер телефону саме ОСОБА_6 , не вбачається ім`я іншого співрозмовника, та те, що це переписка саме з позивачем, тому суд не бере даний доказ до уваги.

Станом на дату розгляду справи відповідач грошові кошти не повернула, у зв`язку з чим має заборгованість перед позивачем.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

За змістом частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до змісту частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 627 ЦК України закріплено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14.

Аналогічна правова позиці висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 грудня 2018 року в справі № 686/21857/16-ц (провадження № 61-27509св18).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За змістом частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відтак, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду: від 18 квітня 2018 року в справі № 518/1647/15-ц (провадження № 61-4576св18), від 27 червня 2018 рокув справі № 712/14562/17-ц (провадження № 61-26174ск18), від 08 липня 2019 року в справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18), та від 06 квітня 2020 року в справі № 464/5314/17.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє стверджувати, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується лише позичальником.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши зміст розписки ОСОБА_3 від 16.01.2022 року та оцінивши усі доводи, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають із договору позики.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами частини третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За правилами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частинами 1, 2 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до вимог частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі статтею 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду України у справі № 6-2311цс16 від 22 березня 2017 року наведено висновок про те, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Підсумовуючи, суд вважає доведеним факт укладення між сторонами у справі договору позики та факт порушення відповідачем його умов у частині повернення грошових коштів, а тому позивач є таким, що набув права вимоги заборгованості за вказаним договором.

Доводи сторони відповідача про те, що відповідачем частково погашено суму заборгованості за договором позики, не знайшли свого підтвердження, адже належних доказів, які б підтверджували вказані обставини до суду не надано, а з виписок по банківських рахунках позивача, які надано суду АТ Акцент-Банк та АТ УНІВЕРСАЛ БАНК на виконання ухвали суду про витребування доказів не вбачається, що кошти які зараховувались на рахунок позивача надходили саме від ОСОБА_3 та спрямовані на погашення заборгованості за договором позики від 16.01.2022 року.

Судом установлено, що борг за договором позики становить 10 000,00 (десять тисяч) доларів США, які необхідно стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Жодних доказів, які б спростовували розмір суми боргу відповідача перед позивачем за договором позики, відповідачем суду не надано.

Зважаючи на те, що відповідач належним чином не виконувала умови договору, у суду є всі підстави для стягнення суми заборгованості за договором позики у примусовому порядку.

При цьому, суд зауважує, що відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18 вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року, § 58).

Аналізуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими та підтвердженими належними доказами, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики в розмірі 10 000,00 (десять тисяч) доларів США.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з повним задоволенням позову, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 4 202 гривні 95 копійок.

На підставі ст.ст. 3-5, 7-13, 17, 19, 43, 49, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 16.01.2022 року у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 202 (чотири тисячі двісті дві) гривні 95 копійок.

Ознайомитись з повним текстом судового рішення, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення - апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Повний текст рішення складено 04 лютого 2026 року.

Суддя: В. В. Морозов