Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2026 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Фазикош О.В. за участю секретаря Теляєва К.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , про встановлення факту, що має юридичне значення, де в якості інших осіб вказано: Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України, Міністерство розвитку громад та територій України, російська федерація в особі Посольства російської федерації в Україні,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 27.01.2026 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 02.02.2026 року.

Заявник, ОСОБА_1 , звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, де інші особи: Міністерство розвитку громад та територій України, російська федерація в особі Посольства російської федерації в Україні.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 листопада 2025 року, вказана заява залишена без руху, із зазначенням недоліків які слід усунути.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.11.2025 заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку окремого провадження.

В обґрунтування вимог заяви ОСОБА_1 зазначає, що постійно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , однак після початку повномасштабного збройного вторгнення російською федерацією проти України була вимушена покинути постійне місце проживання і реєстрації та переїхати в місто Ужгород, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 09 травня 2022 року № 2106-. Заявник указує, що до початку окупації міста Маріуполя Донецької області, як повноправний громадянин своєї країни мала власне майно, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Як вказано у заяві, ОСОБА_1 переселилась з окупованої території задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницькій втраті громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії рф. Будучи особою, яка постраждала від агресії рф проти України та була вимушена покинути своє постійне місце проживання, вважає необхідним звернутися з заявою про встановлення юридичного факту вимушеного переселення з окупованої території.

Заявник зазначає, що дане звернення зумовлене тим, що вона має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що зумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Крім того, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація її особистих та майнових прав. Озброєна агресія російської федерації та часткова окупація Донецької області, призвели до неможливості подальшого проживання в місті Маріуполі Донецької області оскільки самопроголошена влада почала переслідувати людей та примушувати їх співпрацювати з терористами з метою повної окупації міста. Переселення з території Донецької області сталося задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободі, насильницької втрати громадянства, особистих прав на свободу пересування, навчання, висловлення власної думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії російської федерації.

ОСОБА_1 , вказує на те, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженим наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, на території міста Маріуполя Донецької області з 24 лютого 2022 року по 20 травня 2022 року велися активні бойові дії, а з 21 травня 2022 року і до теперішнього часу місто перебуває під тимчасовою окупацією російської федерації.

Військові дії російської федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Заявник зазначає, що слід врахувати, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та початку повномасштабного збройного наступу на територію України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Президентом України 24 лютого 2022 року видано Указ про введення в Україні воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в послідуючому продовжений і триває на даний час.

ОСОБА_1 , зазначає, що наслідком саме збройної агресії російської федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародною спільнотою.

Метою звернення є встановлення факту вимушеного переселення, зумовленого загрозою життю, здоров`ю, свободі, особистим правам на свободу пересування, вираження думки, майновим правам, праву на судовий захист на тимчасово окупованій території внаслідок збройної агресії Російської Федерації. Встановлення цього факту необхідне для підтвердження статусу заявника як особи, що підпадає під захист Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 3 липня 1954 року та подальшого отримання допомоги від гуманітарних організацій, а також відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації. Це, у свою чергу, має відповідні правові наслідки, визначені як національним, так і міжнародним законодавством. Встановлення юридичного факту вимушеного переселення за рішенням суду безпосередньо спричиняє правові наслідки, зокрема впливає на виникнення, зміну або припинення особистих прав громадян. Крім того, встановлення цього факту безпосередньо впливає на реалізацію особистих та майнових прав заявника.

Заявник покликається на ст.ст.1-3, ч. ст.4 та ч.ч.1,5,9 ст.5 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207- VІІ, Постанову Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», висновок викладений у постанові Верховного Суду (справа№ 207/1523/22, провадження № 61-1705св23), перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженим наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, Постанову Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», ЗУ «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» , ст. 2 Закону України «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії російської федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну», ст. 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, постанови Верховного Суду у справах від 14 березня 2018 року № 363/2981/16-ц, від 06 червня 2018 року № 428/13977/16-ц, від 21 березня 2018 року № 417/3852/17, від 12 квітня 2018 року № 243/7029/17 та від 21 березня 2018 року № 428/12368/16-ц.

Так, заявник просить суд: встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт вимушеного переселення з території міста Маріуполь Донецької області, яке відбулося внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації частини території України, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

26.11.2025 від представника заінтересованої особи - Міністерство розвитку громад та територій України надійшли пояснення, у яких вказано на те, що з урахуванням предмету заяви про встановлення юридичного факту у цій справі, Мінрозвитку не є та не може вважатись заінтересованою особою у такого роду судових спорах. Разом із тим, в поясненнях зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» установлено, що: перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією (далі - перелік), затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони на підставі пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій ; до територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, включаються території можливих бойових дій та території активних бойових дій; до переліку включається тимчасово окупована російською федерацією територія України, визначена відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»; у переліку визначаються дата початку та дата завершення бойових дій (дата виникнення та припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації.

Відповідно до вищевказаної постанови наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією та визнано таким, що втратив чинність наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75 «Про затвердження Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 10 грудня 2022 року», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25.04.2022 за № 453/37789 (із змінами).

У подальшому, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», пункту 8 Положення про Міністерство розвитку громад та територій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 № 460 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 17.12.2022 № 1400), Мінрозвитку прийнято наказ від 28.02.2025 № 376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».

Наказом від 28.02.2025 № 376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією , та визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004

Керуючись ст. ст. 51, 294 ЦПК України, представник заінтересованої особи просить: прийняти дані пояснення при розгляді справи № 308/16584/25 та розгляд заяви здійснити за відсутності представника Мінрозвитку.

У судове засідання заявник не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. При цьому згідно прохальної частини заяви про встановлення факту що має юридичне значення та заяви від 25.11.2025 просить розглянути справу без її участі у порядку письмового провадження, свої заявлені вимоги підтримує в повному обсязі.

Представники заінтересованих осіб в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, в тому числі і шляхом розміщення оголошення на сайті Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області за посиланням: https://court.gov.ua/unknown/sud0712.

Згідно пояснень представника Мінрозвитку він просить розгляд заяви здійснити за відсутності представника Мінрозвитку.

Інші заінтересовані особи заяв, клопотань та пояснень не подавали.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено, що об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилася м. Дунаївці, Хмельницької області.

З 03.03.2021 заявник зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується відповідною відміткою у паспортному документі громадянина України виданому на її ім`я ( ст. 14 ) та довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 03.03.2021 №03-13.01-00377.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки (копія) від 09.05.2022 №2106- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , вказано фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 , згідно посвідчення серії НОМЕР_2 від 30.05.2021 є учасником бойових дій.

Судом встановлено, що згідно інформації наданої на відповідний запит суду департаментом соціальної політики Ужгородської міської ради №2580/25.02-10 від 20.11.2025 згідно з Єдиною інформаційною базою даних про внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , перебуває на обліку у департаменті соціальної політики Ужгородської міської ради як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно з ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

У постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 363/2981/16-ц та від 06.06.2018 у справі № 428/13977/16-ц зроблено висновки про те, що відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на російську федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: що вимушене переселення заявників з окупованої території Луганської області відбулось унаслідок збройної агресії російської федерації та окупації російською федерацією частини території Луганської області, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового, способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією російської федерації. Відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частині Луганської області, покладено на російську федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення заявників у липні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулось унаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Луганської області. Висновки судів про те, що встановлення факту, який просять встановити заявники, належить до повноважень відповідних державних органів, які нормативно-правовими актами цей факт встановили, і що цей факт є загальновідомим, лише підтверджують те, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню. А доводи судів про те, що з огляду на наведене цей факт не потребує судового підтвердження, є помилковими і такими, що суперечать ст. 124 Конституції України, оскільки заявники довели, що від встановлення цього юридично значимого для них факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вони через дії російської федерації вимушено беруть участь. Подібні висновки також викладені у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 428/12368/16, від 21.03.2018 у справі № 417/3852/17, від 12.04.2018 у справі № 243/7029/17, від 21.08.2018 у справі № 752/6366/16, від 21.08.2018 у справі № 428/8076/16, від 12.09.2018 у справі № 755/14659/16.

Верховний Суд визначив можливість встановлення не самого факту вимушеного переселення внаслідок збройної агресії російської федерації, а можливість встановлення причинно-наслідкового зв`язку між певною подією та збройною агресією російської федерації.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 08.06.2022 у справі №490/9551/19 (провадження № 61-19853св21) з огляду на те, що починаючи з 2014 року, загальновідомим є той факт, що рф чинить збройну агресію проти України, то у категорії справ про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю, завданої внаслідок збройної агресії рф на території України, іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. Дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.

Статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі «Конвенція») передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.

Факти збройної (військової) агресії російської федерації щодо України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Статтею першою Закону України «Про оборону України» збройна агресія визначається як застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Відповідно до абз. 2 постанови Верховної Ради України від 04.02.2015 № 145-VІІІ «Про Заяву Верховної Ради України про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами російської федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» із 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія російської федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.

Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 № 129-VІІІ законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання російської федерації державою-агресором, в якому, зокрема, вказано, що від початку агресії наприкінці лютого 2014 року російська федерація систематично порушує загальновизнані норми міжнародного права, права людини, в тому числі право на життя мирних громадян України, які стали заручниками терористів на окупованій території Донбасу. Цинізм кремлівської агресії, яка включає активну підтримку терористів на державному рівні, перетворює вбивство безневинних мирних громадян на звичне повсякденне явище.

Силові дії російської федерації, що тривають із 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на російську федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду у даній справі безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав заявниці.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

За змістом ч. 2 ст. 4 України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Частинами першою статті 4, частиною першою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про облік внутрішньо переміщених осіб» від 01.10.2014 № 509 затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключено можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у постанові від 02.12.2020 у справі № 428/2492/17.

Наявність в Україні міжнародного збройного конфлікту внаслідок агресії з боку РФ, та вимушене залишення у зв`язку з цим громадянами України свого місця проживання є загальновідомим фактом, який не потребує доведення.

Зазначене дає обґрунтовані підстави для висновку, що вимушене переселення заявниці відбулося внаслідок збройного конфлікту, розв`язаного РФ проти України, та подальшої окупації частини території України, зокрема м.Маріуполь, Донецької області.

При цьому заявник зазначає, що встановлення цього факту необхідне для підтвердження її статусу як особи, що підпадає під захист Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 3 липня 1954 року та подальшого отримання допомоги від гуманітарних організацій, а також відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації. Це, у свою чергу, має відповідні правові наслідки, визначені як національним, так і міжнародним законодавством.

Верховною Радою України прийнятий Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014, основною метою прийняття якого є: визначення статусу території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлення особливого правового режиму на цій території, визначення особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

У преамбулі вказаного Закону Верховна Рада України констатувала, що у світлі положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року одним із наслідків збройної агресії Російської Федерації проти України стала тимчасова окупація частини території України.

Прийнятий Верховною Радою України Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 за №1706-УІІ, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.1 ст.1 вказаного Закону внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Дата початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, визначається Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Згідно ч.2 ст.1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року.

За таких обставин, встановлення факту, що має юридичне значення, щодо вимушеного переселення заявниці з окупованої території м. Маріуполь Донецької області, яке відбулось внаслідок збройної агресії російської федерації та окупації російською федерацією частини території України, можливе лише у судовому порядку, оскільки від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявниці, зокрема, відшкодування шкоди. При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки має правові наслідки лише для заявниці.

Враховуючи вищевикладене, вимоги заяви щодо встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факт вимушеного переселення з території міста Маріуполь Донецької області, яке відбулося внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації частини території України, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ),підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2,4,12, 263-265, 293-315, 353 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , про встановлення факту, що має юридичне значення, де в якості інших осіб вказано: Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України, Міністерство розвитку громад та територій України, російська федерація в особі Посольства російської федерації в Україні,- задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт вимушеного переселення з території міста Маріуполь Донецької області, яке відбулося внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації частини території України, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду шляхом подання в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заявник: ОСОБА_1 , ел. пошта ІНФОРМАЦІЯ_3 тел. НОМЕР_3 адреса АДРЕСА_5 РНОКПП НОМЕР_1

Заінтересована особа: Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України ел. пошта тел. 22 адреса м. Київ, вул. Еспланадна, буд. 8/10, 01601

Заінтересована особа: Міністерство розвитку громад та територій України ел. пошта тел. 09 адреса м. Київ, просп. Берестейський, буд. 14, 01135 .

Заінтересована особа: російська федерація в особі Посольства російської федерації в Україні ел. пошта тел. 61 адреса м. Київ, Повітрофлотський просп., буд. 27, 03049 .

Суддя Ужгородського міськрайонного суду

Закарпатської області О.В. Фазикош