У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 643/13062/21

провадження № 61-457ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 04 липня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 грудня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

05 березня 2024 року рішенням Салтівського районного суду м. Харкова в задоволенні позову відмовлено.

11 березня 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з заявою, в якій просила ухвалити додаткове рішення про стягнення з позивача 10 000,00 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу.

04 липня 2025 року додатковим рішенням Салтівського районного суду м. Харкова стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені останньою витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 333,68 грн.

Частково задовольняючи вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виснував, що розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4 333,68 грн є співмірним зі складністю справи, обсягом наданих послуг, часом, витраченим адвокатом, ціною позову та значенням справи для сторін, тобто відповідає критеріям реальності витрат на правничу допомогу (їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру.

08 грудня 2025 року постановою Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Додаткове рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 04 липня 2025 року залишено без змін.

07 січня 2026 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на додаткове рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 04 липня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 грудня 2025 року, в якій просить їх скасувати в частині стягнення витрат на правничу допомогу, ухвалити нове рішення, яким стягнути з нього на користь ОСОБА_2 3 041,91 грн.

У касаційній скарзі наведені доводи стосовно оскарження судових рішень на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду).

Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суд неправильно застосував висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц. Суди неправильно обрахували час початку засідання, що призвело до завищення тривалості часу судових засідань.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів виснувала про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на таке.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року.

Згідно з частиною першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року

в справі № 826/1216/16 викладено правовий висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Судами встановлено, що 17 липня 2023 року між ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Юрченко та партнери» (далі - Адвокатське бюро) в особі керуючого бюро адвоката Юрченко В. В. укладено договір про надання правової допомоги № 17/07, відповідно умов якого відповідачка ОСОБА_2 доручила, а Адвокатське бюро прийняло на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

Відповідно до пункту 4.1 договору вартість наданих юридичних послуг Адвокатське бюро визначає самостійно після одержання від клієнта замовлення на надання юридичної допомоги та виставляє клієнту відповідний рахунок.

Актом прийому-передачі виконаних робіт та розрахунків від 11 березня 2024 року, встановлено, що ОСОБА_2 прийняла роботу та оплатила безготівковим шляхом Адвокатському бюро 10 000,00 грн за надання послуг за договором про надання правової допомоги від 17 липня 2023 року № 17/07.

Відповідно до пункту 4.2 договору оплата здійснювалася за такі послуги: участь у судовому засіданні від 24 жовтня 2023 року (витрачено 1 годину) - вартість 2 500,00 грн; участь у судовому засіданні від 24 жовтня 2023 року (витрачено 1 годину) - вартість 2 500,00 грн; участь у судовому засіданні від 05 березня

2024 року (витрачено 2 години) - вартість 5 000,00 грн.

Відповідно до платіжної інструкції від 10 березня 2024 року ОСОБА_2 сплатила на користь Адвокатського бюро 10000,00 грн з таким призначенням платежу: юридичні послуги за договором від 17 липня 2023 року № 17/07, рахунок від 08 березня 2024 року № 1.

Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року в справі «Двойних проти України» (§ 80),

від 10 грудня 2009 року в справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36),

від 23 січня 2014 року в справі «East/West Alliance Limited» проти України»,

від 26 лютого 2015 року в справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року в справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Ухвалюючи додаткове рішення щодо вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, встановив, що оскільки договір про надання правової допомоги від 17 липня 2023 року № 17/07 не містить положень (умов) стосовно того, що кожна неповна година участі адвоката в судовому засіданні оплачується як повна, суд погоджується з позицією позивача, що компенсація ним участі представника відповідачки в судових засіданнях повинна оплачуватись пропорційно фактичної тривалості судових засідань, виходячи зі співвідношення, згідно з яким повна одна година, тобто 60 хвилин, повинна оплачуватись у розмірі 2500,00 грн.

Суди встановили, що засідання в суді першої інстанції сумарно тривали 104 хвилини.

Вартість однієї хвилини участі адвоката в судовому засіданні складає 41,67 грн

(2 500,00 грн /60 хвилин).

Отже, вартість 104 хвилин участі адвоката в судових засіданнях судом першої інстанції було визначено в розмірі 4 333,68 грн.

Частиною шостою та сьомою статті 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Суди попередніх інстанцій, ураховуючи критерії обґрунтованості, реальності, необхідності й пропорційності витрат, обставини та результат розгляду справи, проаналізувавши наведений у клопотанні про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу детальний опис наданих ОСОБА_2 послуг та додані до клопотання документи, врахувавши обсяг наданих послуг, заперечення позивача, цілком обґрунтованого виснували про наявність підстав для їх відшкодування за рахунок позивача в розмірі 4 333,68 грн.

У постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Під час визначенні суми витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню, суд має виходити з критеріїв, зокрема, обґрунтованості та пропорційності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи її значення для сторін.

З урахуванням вимог розумності та справедливості, суди правильно визначили розмір витрат на правничу допомогу в сумі 4 333,68 грн.

Підстав для зменшення визначеного судами розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів не вбачає.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, не свідчать про те, що під час визначення суми витрат на правничу допомогу, яка підлягає відшкодуванню на користь відповідача в цій справі, суди порушили критерії обґрунтованості, реальності, розумності та пропорційності адвокатських витрат.

Висновки судів, з урахуванням встановлених обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду щодо застосування норм права, на які послався заявник у касаційній скарзі.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права й порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів висновує, що застосування судами норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 04 липня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 грудня 2025 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська