Справа №478/1271/25 Пров. №2/478/39/2026
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 лютого 2026 року смт.Казанка
Казанківський районний суд Миколаївської області, в складі:
головуючого судді Томашевського О.О.,
секретаря Шинкарюка М.О.,
представника позивача Жука В.В.,
(в режимі відеоконференції)
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду с-ще Казанка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
31 жовтня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Казанківського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 03 листопада 2015 року між ним та відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений борговою розпискою, згідно якої остання отримала від нього в борг грошові кошти в розмірі 100 000,00 грн строком на 10 років, тобто до 2025 року.
Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі, та надав відповідачці ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 100 000 грн.
Проте, станом на 31 жовтня 2025 року відповідачка ОСОБА_2 не виконала взятих на себе обов`язків щодо повернення отриманої суми позики, грошові кошти у розмірі 100 000 грн не повернула.
На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти за договором позики від 03 листопада 2015 року у розмірі 100 000 грн, та судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 1 211,20 грн.
Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 11 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, підготовче судове засідання призначено на 09 год 30 хв 01 грудня 2025 року.
Ухвалою від 29 грудня 2025 року було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.
У судовому засіданні представник позивача адвокат Жук В.В. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, про що свідчить оголошення розміщене на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.61), про причини неявки суду не повідомила, відзиву не подала. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Вислухавши доводи позивача, дослідивши письмові докази, суд приходить такого висновку.
Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.
Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, керуючись дійсним змістом та достовірністю документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18) зробила висновок, що «заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. […] Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України».
За правилами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Матеріалами справи встановлено, що 03 листопада 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір позики у формі боргової розписки, відповідно до якої відповідачка отримав у борг від позивача грошові кошти в сумі 100 000 грн та зобов`язалась повернути вказану суму в строк до 2025 року (копія) (а.с.6).
Відповідачка ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконала, грошові кошти отримані в борг в обумовлений строк позивачу ОСОБА_1 не повернула.
На час розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 обов`язок щодо повернення суми боргу перед позивачем ОСОБА_1 у розмірі 100 000 грн не виконала.
Частинами 3, 4 ст.545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Згідно з нормами ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Судом встановлено, що борг за договором позики відповідачка ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 не повернула, чим порушила виконання взятих на себе зобов`язань. Наявність у позивача оригіналів боргових розписок свідчить про те, що зобов`язання за ними не виконані, адже відповідно до ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Оригінали боргових розписок не містять напису про повернення суми боргу, тобто не має підстав для висновку про припинення зобов`язання; отримані позичальником кошти кредитору не повернуті.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
За таких обставин, суд оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що між сторонами були укладені договори позики, умови яких у строки, обумовлені такими договорами позичальник не виконав та не повернув отримані у борг грошові кошти, тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Разом із тим, стягуючи з відповідачки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість, суд враховуючи вищенаведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, приходить до висновку, що належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів саме у тій валюті, яка визначена договором позики, тобто в даному випадку у гривні, оскільки за змістом боргової розписки від 03 листопада 2015 року відповідачка ОСОБА_2 взяла у позику 100 000 грн, і саме у цій валюті та в даному розмірі позика підлягає поверненню.
У відповідності до ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 1 211,20 грн.
Керуючись ст. ст.13, 259, 263-265, 279, 280-282, 284, 289 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, - задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 , грошові кошти за договором позики від 03 листопада 2015 року, в розмірі 100 000 (сто тисяч) грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 1 211,20 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку.

Повний текст заочного рішення складено 04.02.2026 року.

Суддя О.О. Томашевський