Справа № 289/1263/25
Номер провадження 2/289/322/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2026 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області у складі: головуючого судді Мельника О.В., за участю: секретаря судового засідання Писаренко К.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (місце знаходження / місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Радомишльської міської ради Житомирської області (місце знаходження / місце проживання:вул. Соборний майдан, 12, м. Радомишль, Радомишльський р-н, Житомирська обл., 12201) про визнання права на земельну частку (пай) в КСП, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із позовом та просить визнати за нею право на земельну частку (пай), як колишнього члена ПКСП ім. Несененка, у землі, орієнтовним розміром 3,73 умовних кадастрових гектарах, вартістю 65 193,35 грн., за рахунок земель запасу в межах території Осичківського старостинського округу (раніше Осичківської сільської ради) Житомирської міської ради Житомирської області, яка перебуває у власності Радомишльської міської ради Житомирської області.

Позов обґрунтовано тим, що 29.06.1989 вона була прийнята в члени колгоспу «Ленінський шлях» с. Осички Радомишльського району, правонаступником якого являється ПКСП ім. Несененка, і працювала у ньому дояркою у бригаді №2 до 28 березня 1996 року, хоча у її трудовій книжці від 08 грудня 1980 року помилково був зроблений запис №7 про те, що вона начебто виведена з членів с/г підприємства ім.. Несененка з 01 вересня 1995 року, замість з 28 березня 1996 року. Трудову книжку із записами про перебування у с/г підприємстві їй було повернуто лише наприкінці 1996 року, тобто майже через рік.

Тому змушена звернутися до суду з даним позовом, оскільки позбавлена можливості оформити свої права на земельну частку (пай) у інший спосіб.

Ухвалою суду від 21.08.2025 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 23.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Подав заяву про розгляд справи без його участі.

Суд дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

За положеннями статті 131 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Відповідно до з п. «а» ч. 3ст. 152 Земельного Кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.

Частиною першою статті 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Статтею 2 вищевказаного Закону передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: - рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Указом Президента України від 08.08.1995 №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" (далі Указ №720/95) передбачено, що право на земельний пай мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами цього підприємства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

За змістом статей 22, 23 Земельного кодексу України, який був чинним на момент спірних відносин, та Указу №720/95 особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання, включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта.

Судом установлено, що позивач 26 червня 1989 року була прийнята в члени колгоспу «Ленінський шлях» с. Осички Радомишльського району, який 05 жовтня 1991 року перейменовано на колгосп ім. Несененка, а 28.08.1992 створено приватно-колективне сільськогосподарське підприємство на базі колгоспу ім. Несененка. 29 лютого 1996 року ОСОБА_1 виведено з членів ПКСП на базі колгоспу ім. Несененка. Наведене підтверджується копією трудової книжки позивача та архівним витягом №Т-39 від 31.03.2021, виданого архівним сектором Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області (а.с. 9, 10).

Згідно відповіді Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області розмір земельної частки (паю) по Осичківській сільській раді (ПКСП ім. Несененка) в умовних кадастрових гектарах становить 3,73 га вартість земельної частки (паю) 65 193,35 грн., щодо розміру загальної площі земель запасу ріллі у гектарах, станом на 01.04.2021 за межами території Осичківської сільської ради Житомирської області та інформації щодо видачі сертифіката на право на земельну частку (пай) на ОСОБА_1 у Відділі відсутня.(а.с.14).

Відповідно до листа Осичківського старостинського округу Радомишльської міської ради №04-08/12/32 від 05.07.2021 ПКСП ім. Несененка Осичківської сільської ради Радомишльського району Житомирської області отримувало державний акт на право колективної власності на землю серії ЖТ №2117001 від 17 жовтня 1995 року, однак додаток до цього акту, а саме список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства відсутній (а.с. 12).

Отже, позивач ОСОБА_1 на момент одержання ПКСП ім. Несененка вказаного державного акта на право колективної власності на землю була членом ПКСП ім. Несененка, а тому вона має має право на земельну частку (пай).

Відповідно до довідки № 4 від 10.01.2019 року виданої СТОВ «Осички» с. Осички Радомишльського району Житомирської області слідує, що колгосп «Ленінський шлях» перейменовано на колгосп ім.. Несененка рішення зборів Протокол №5 від 05.10.1991 року на базі колгоспу ім.. Несененка створено ПКСП ім.. Несененка Протокол №3 від 288.08.1992 року. ПКСП ім.. Несененка реформовано і створено СТОВ «Осички» с. Осички Протокол №1 від 22.02.2000 року. СТОВ «Осички» с. Осички являється правонаступником всіх перелічених господарств.

Однак, відповідно частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені вимоги в цій справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно з статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статей 71, 75 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Звертаючись до суду із позовом позивач не навів обґрунтованих підстав визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду із цим позовом, пропуску позовної давності.

Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові № 910/17317/17 від 19.03.2021 зробив висновок, що главою 19 "Позовна давність" розділу V "Строки та терміни. Позовна давність" Книги Першої "Загальні положення" ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Водночас враховуючи зміну порядку застосування позовної давності за положеннями ЦК УРСР, яка в силу статті 75 цього Кодексу застосовувалась судом (арбітражем або третейським судом) незалежно від заяви сторін, а після 01.01.2004 з набранням чинності ЦК України лише за заявою сторони (ст. 267).

У зв`язку із цим суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах має місце зволікання позивачем захистом свого порушеного права попри обізнаність про передбачені як ст. 80 ЦК УРСР, так і ст. 267 чинного ЦК України наслідки спливу позовної давності за відповідними вимогами, що позбавляє позивача права отримати судовий захист порушеного права.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", 22.10.1996, заяви № 22083/93, № 22095/93; пункт 570 рішення у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", 20.09.2011).

Отже, ОСОБА_1 , як член колгоспу, повинна була дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі ПКСП ім. Несененка акта на право колективної власності на землю (1995 рік).

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 мала право на отримання сертифікату на земельну частку (пай) у землях ПКСП ім. Несененка, як член цього колективного сільськогосподарського підприємства, однак не звернулась з даним позовом протягом трьох років з дня видачі вищезгаданого державного акта на право колективної власності на землю, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити у зв`язку із пропуском нею строку позовної давності, оскільки позивач про порушення своїх прав повинна була дізнатися з початку розпаювання земель колишніх колгоспів, що є загальновідомим фактом.

На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 247, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Радомишльської міської ради Житомирської області про визнання права на земельну частку (пай) в КСП - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 02.02.2026.

Суддя Олександр МЕЛЬНИК