ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2026 року

м. Київ

справа № 138/1979/22

провадження № 61-9991св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідачі: держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Вінницька обласна прокуратура,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Королюк Оксана Вікторівна, та Вінницької обласної прокуратури на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2025 року у складі судді Київської Т. Б. та постанову Вінницького апеляційного суду від 03 липня 2025 року у складі колегії суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В., Панасюка О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ), Вінницької обласної прокуратури про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 31 січня 2019 року о 14 год 55 хв позивача було затримано за підозрою у вчиненні ним кримінального правопорушення (злочину) передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України (далі - КК України) та направлено до Ізолятора тимчасового тримання № 1 Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (місто Вінниця).

01 лютого 2019 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) за частиною третьою статті 368 КК України та подано клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2019 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено, застосовано запобіжний захід - заставу в розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а також звільнено з-під варти в залі суду.

23 липня 2019 року позивачу повідомлено про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів) за частиною першою статті 366 КК України та частиною третьою статті 368 КК України.

12 серпня 2019 року позивачу вручено обвинувальний акт в межах кримінального провадження № 0000019 (кримінальна справа № 138/2132/19).

Могилів-Подільський міськрайонний суд вироком від 23 листопада 2021 року у справі № 138/2132/19 позивача виправдав. Вінницький апеляційний суд ухвалою від 04 березня 2022 року залишив цей вирок без змін.

Таким чином, з часу затримання і до набрання вироком суду законної сили позивач перебував під слідством тридцять вісім місяців і чотири дні, з яких два дні перебував під вартою та два місяці був відсторонений від посади, а саме з 11 лютого 2019 року до 10 квітня 2019 року.

На обґрунтування завданої моральної шкоди зазначив, що після затримання на центральній площі міста, яке супроводжувалося слідчими діями в публічному місці, позивач, який обіймав керівну посаду в органі місцевого самоврядування, зазнав публічного приниження, що завдало шкоди його честі, гідності та діловій репутації. Подальше розповсюдження інформації про інкримінований злочин у засобах масової інформації (далі - ЗМІ), інтернеті та у прямому ефірі телепрограми « Вечірній Квартал » посилило приниження та суспільний осуд.

Обшук у квартирі позивача в нічний час у присутності його малолітніх дітей, арешт його майна, затягування досудового слідства без проведення необхідних дій, а також тиск правоохоронних органів з метою отримання неправдивих свідчень вважає істотним втручанням в його особисте та сімейне життя. Крім того, зазнаючи психологічного тиску, позивач був змушений звільнитися з посади, залишившись без засобів до існування. Надалі він став об`єктом фізичного насильства та погроз, зокрема вчиненого пов`язаними з іншим фігурантом справи особами, за наслідком чого відкрито кримінальні провадження.

Вважає, що внаслідок тривалого кримінального провадження та пов`язаного з ним суспільного осуду, втрати роботи, знищення майна, погіршення здоров`я самого позивача і смерті його батька внаслідок інсульту, спричиненого стресом, йому завдано моральної шкоди.

З огляду на вказане оцінив завдану йому моральну шкоду в загальному розмірі 4 320 000,00 грн.

На переконання позивача, крім моральних страждань він зазнав суттєвого утиску у професійній сфері. Незаконне ініціювання кримінального провадження було прямо пов`язано з виконанням посадових обов`язків, що завдало шкоди його репутації та спричинило тиск із вимогами його негайного звільнення. Так, 04 лютого 2019 року позивач під психологічним тиском у приміщенні відділу кадрів змушений був написати дві заяви - про відпустку і про звільнення за власним бажанням, які не були зареєстровані та не виражали його справжньої волі. Незважаючи на це 11 лютого 2019 року, одразу після оголошення підозри міському голові його було звільнено. З урахуванням характеру інкримінованого діяння працевлаштування в інші установи було неможливим, що призвело до тривалого періоду матеріальної та соціальної незахищеності.

З огляду на вказане та з урахуванням отримуваної середньомісячної заробітної плати вважав, що йому спричинено шкоду внаслідок незаконного звільнення у розмірі 402 874,42 грн.

Також зазначив, що вартість понесених витрат на оплату адвокатських послуг у кримінальному провадженні становить 173 600,00 грн.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд:

зобов`язати Вінницьку обласну прокуратуру на офіційній сторінці Вінницької обласної прокуратури https://vin.gp.gov.ua/, в розділі «Стартова сторінка новини та публікації», а також на сторінці прокуратури у мережі «Фейсбук» публічно вибачитися за незаконні дії прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_2 під час кримінального провадження № 138/2132/19, його особисту некомпетентність та упередженість, що спричинили позивачеві та його родині значну моральну та майнову шкоду, в строк не пізніше одного місяця з дня набрання рішенням законної сили;

зобов`язати Вінницьку обласну прокуратуру застосувати зворотну вимогу шляхом притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_2 ;

стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України:

на відшкодування моральної шкоди суму, еквівалентну 540 мінімальних заробітних плат станом на час ухвалення рішення суду, що становить 4 320 000,00 грн;

шкоду, завдану незаконним звільнення у розмірі 402 874,42 грн;

витрати на оплату вартості адвокатських послуг у розмірі 173 600,00 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області ухвалою від 14 березня 2025 року закрив провадження у справі в частині позовних вимог про зобов`язання Вінницької обласної прокуратури застосувати зворотну вимогу шляхом притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_2 , а також про стягнення з держави Україна за рахунок коштів державного бюджету України шкоди, завданої незаконним звільненням позивача, у розмірі 402 874,42 грн на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України (суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом).

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області рішенням від 24 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування майнової шкоди 173 600,00 грн та моральної шкоди - 304 000,00 грн.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

У задоволені решти позовних вимог відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач перебував під кримінальним переслідуванням, однак був виправданий судом, тому має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки таке право йому гарантує чинне законодавство. Під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди суд врахував обсяг завданої шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством та судом, а тому, керуючись засадами розумності і справедливості, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 304 000,00 грн, який визначено з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування шкоди (8 000,00 грн на місяць).

Задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування майнової шкоди в розмірі 173 600,00 грн, суд зазначив, що застосування Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення № 6/5/3/41).

Згідно з положеннями абзацу третього пункту 10 вказаного Положення до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону (наведеного вище), належать суми, сплачені громадянином адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання, зокрема касаційної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині зобов`язання опублікувати публічні вибачення місцевий суд зазначив, що така вимога не може бути задоволена через відсутність в цивільному законодавстві України норми, якою чітко було б передбачено, що вибачення є способом захисту цивільних прав та інтересів під час вирішення такого спору.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та Вінницька обласна прокуратура оскаржили його в апеляційному порядку.

Вінницький апеляційний суд постановою від 03 липня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Вінницької обласної прокуратури залишив без задоволення. Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2025 року залишив без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що місцевий суд відповідно до вимог ЦПК України надав оцінку усім доказам у сукупності та взаємозв`язку, зокрема висновку судово-психологічної експертизи, а розмір моральної шкоди визначив з урахуванням вимог розумності, виваженості, справедливості та глибини душевних страждань позивача.

Обраний позивачем спосіб захисту щодо зобов`язання відповідачів публічно вибачитися перед ним не спрямований на припинення порушення його прав. Суд дійшов висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту права не передбачений положеннями статті 16 ЦК України, тобто позовна вимога про принесення вибачень, як спосіб захисту, не є такою, що ґрунтується на законі.

Суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що згідно з положеннями частин другої та третьої статті 11 Закону № 266/94-ВР у разі ухвалення виправдувального вироку, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, а також у разі закриття справи про адміністративне правопорушення слідчий, дізнавач, прокурор або суд зобов`язані на прохання особи письмово повідомити у місячний строк про своє рішення трудовий колектив, в якому працює особа, або за її місцем проживання.

Якщо відомості про засудження або притягнення громадянина до кримінальної відповідальності, застосування до нього як запобіжного заходу взяття під варту чи накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт були поширені в медіа, то на вимогу цього громадянина, а в разі його смерті на вимогу його родичів чи органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчого, дізнавача, прокурора або суду медіа протягом одного місяця роблять повідомлення про рішення, що реабілітує громадянина, відповідно до чинного законодавства України.

Проте відповідно до матеріалів справи вимог про письмове повідомлення трудового колективу, в якому працює позивач, та/або про зобов`язання зробити повідомлення про рішення, що його реабілітує, відповідно до чинного законодавства України, позивач не заявляв.

Переглядаючи рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2025 року в частині позовних вимог про відшкодування майнової шкоди в розмірі 173 600,00 грн, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для компенсації позивачу зазначених витрат у заявленому позивачем розмірі.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у серпні 2025 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Королюк О. В., просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині зменшення розміру стягненої моральної шкоди та в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Вінницької обласної прокуратури на офіційній сторінці Вінницької обласної прокуратури https://vin.gp.gov.ua/, в розділі «Стартова сторінка новини та публікації», а також на сторінці прокуратури у мережі «Фейсбук» публічно вибачитися за незаконні дії прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_2 під час кримінального провадження № 138/2132/19, його особисту некомпетентність та упередженість, що спричинили позивачеві та його родині значну моральну та матеріальну шкоду, в строк не пізніше одного місяця з дня набрання рішенням законної сили та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В іншій частині рішення судів не оскаржує.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень позивач посилається на:

пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 554/654/22, від 19 грудня 2024 року у справі № 727/928/24;

пункт 3 частини третьої статті 389 ЦПК України, а саме відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо того, що суди помилково виснували про відсутність норми, яка б передбачала такий спосіб захисту прав позивача як зобов`язання принести публічні вибачення.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди досліджували висновок судової психологічної експертизи від 05 квітня 2024 року № 1431/23-21 виключно в частині розміру моральної шкоди, а не в частині факту, глибини моральних страждань та їх наслідків для позивача.

Також вважає, що у статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що до сатисфакції належить не тільки відшкодування моральної шкоди в грошовому еквіваленті, а й вимога про публічне вибачення.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у серпні 2025 року, Вінницька обласна прокуратура просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування майнової шкоди 173 600,00 грн скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові в цій частині.

В іншій частині рішення судів не оскаржує.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судового рішення прокурор посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, від 01 травня 2024 року у справі № 461/2033/23, від 05 березня 2025 року у справі № 161/170/24.

Касаційну скаргу Вінницької обласної прокуратури мотивовано тим, що судові рішення не відповідають критеріям законності та обґрунтованості, оскільки вимоги позивача в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у кримінальному провадженні не підтверджені належними, достовірними та достатніми доказами, обставини справи, які суд визнав встановленими, не доведено.

Доводи інших учасників справи

У серпні 2025 року ДКСУ подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів заявника, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Вінницька обласна прокуратура у серпні 2025 року подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому виклала заперечення на доводи касаційної скарги, які вважає необґрунтованими та безпідставними, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, що встановили суди

31 січня 2019 року о 16 год 10 хв позивача було затримано в місті Могилів-Подільському на площі Шевченка, 6/16 за підозрою у вимаганні та отриманні неправомірної вигоди в сумі 7 500,00 доларів США, які були вилучені з автомобіля марки «Фольксваген Пассат», державний номерний знак НОМЕР_1 , яким користувався позивач, що підтверджується протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 31 січня 2019 року. Також у протоколі зазначено, що обшук не проводився у зв`язку з проведенням огляду, який відображено в окремому протоколі. Зауваження і доповнення до протоколу не надходили і його копію було вручено позивачу (т. 1, а. с. 92-94).

01 лютого 2019 року позивачу та його захиснику було вручено повідомлення про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення за частиною третьою статті 368 КК України (т. 1, а. с. 94 (зворот)-96; т. 2, а. с. 227-230).

Вінницький міський суд Вінницької області ухвалою від 02 лютого 2019 року у справі № 127/3306/19 відмовив у задоволенні клопотання прокурора про обрання ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на шістдесят днів та застосував запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 288 150,00 грн, та поклав на нього обов`язки відповідно до статті 194 КПК України з терміном дії до 01 квітня 2019 року, а також звільнив його з-під варти в залі судового засідання. Цю ухвалу залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 08 лютого 2019 року (т. 1, а. с. 49, 50, 96 (зворот)-98; т. 3, а. с. 30-34).

Вінницький міський суд Вінницької області ухвалою від 03 квітня 2019 року продовжив дію обов`язків, покладених на ОСОБА_1 згідно зі статтею 194 КПК України, терміном до 01 червня 2019 року (т. 1, а. с. 21, 100-102; т. 3, а. с. 3-5, 38-41).

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області ухвалою від 02 листопада 2020 року скасував застосований до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді застави та поклав на нього обов`язки, передбачені частинами першою-третьою статті 194 КПК України (т. 2, а. с. 201).

Вінницький міський суд Вінницької області ухвалою від 11 лютого 2019 року у справі № 127/3627/19 відсторонив ОСОБА_1 від посади начальника земельного відділу Могилів-Подільської міської ради стром на два місяці, до 10 квітня 2019 року (т. 1, а. с. 99, 100; т. 3, а. с. 35-37).

З 04 лютого 2019 року ОСОБА_1 перебував у відпустці на підставі розпорядження Могилів-Подільського міського голови від 04 лютого 2019 року № 7-к, а 11 лютого 2019 року розпорядженням міського голови № 30-к ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади з 19 лютого 2019 року за угодою сторін на підставі статті 36 КЗпП України (т. 1, а. с. 64).

Сторона позивача надала суду докази, які підтверджують, що за час досудового розслідування кримінального провадження було проведено ряд процесуальних дій, зокрема за участю позивача як підозрюваного, а також за участю його адвоката, а саме:

огляд місця події, що підтверджується протоколом від 31 січня 2019 року (т. 1, а. с. 54 (зворот), 55);

обшук за місцем проживання позивача 31 січня 2019 року за участю ОСОБА_3 та його захисника адвокатки Королюк О. В., що підтверджується відповідним протоколом (т. 1, а. с. 56-58);

арешт автомобіля марки «Фольксваген Пассат», державний номерний знак НОМЕР_1 , згідно з ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2019 року (т. 1, а. с. 47, 48; т. 2, а. с. 203, 204); слідчий постановою від 17 травня 2019 року відмовив адвокатці Королюк О. В. у задоволенні клопотання про передачу на відповідальне зберігання підозрюваному вказаного транспортного засобу (т. 1, а. с. 23; т. 3, а. с. 7, 8); Вінницький міський суд Вінницької області ухвалою від 13 червня 2019 року частково задовольнив клопотання адвокатки Королюк О. В. про скасування арешту майна і скасував постанову слідчого про повну відмову у задоволенні клопотання від 17 травня 2019 року та зобов`язав слідчого, який провадить досудове розслідування кримінального провадження № 0000019, негайно та безоплатно повернути ОСОБА_4 на відповідальне зберігання під розписку транспортний засіб (т. 3, а. с. 9); Вінницький міський суд Вінницької області ухвалою від 20 червня 2019 року відмовив слідчому у застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту транспортного засобу (т. 1, а .с. 24 (зворот), 25; т. 3, а. с.10, 11);

отримання зразків підпису та почерку позивача для експертизи згідно з протоколом від 14 лютого 2019 року, який підписано адвокаткою Королюк О. В. та позивачем (т. 1, 18; т. 2, а. с. 248);

ознайомлення захисника підозрюваного ОСОБА_1 з матеріалами досудового розслідування 20 лютого 2019 року (т. 1, а. с. 18 (зворот));

продовження строків досудового розслідування до 01 червня 2019 року та до 01 серпня 2019 року згідно з ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 01 квітня та від 29 травня 2019 року (т. 1, а. с. 20, 59, 60; т. 2, а. с. 231-234; т. 3, а. с. 1, 2).

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області вироком від 23 листопада 2021 року визнав ОСОБА_1 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною першою статті 366 КК України, частиною третьою статті 368 КК України та виправдав його на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України через недоведеність вчинення ним кримінальних правопорушень.

Суд за результатами розгляду кримінального провадження оцінив кожен із доказів, наданих стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, їх сукупність, достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку.

Суд під час ухвалення вироку встановив, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом вчинення інкримінованих ОСОБА_1 діянь, передбачених частиною першою статті 366, частиною третьою статті 368 КК України, тому він підлягає визнанню невинуватим та виправданню на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України. Крім того, суд взяв до уваги твердження сторони захисту про те, що мала місце провокація злочину (т. 1, а. с.102 (зворот)-115).

Вінницький апеляційний суд Вінницької області ухвалою від 04 березня 2022 року вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області залишив без змін (т. 1, а. с.115-118).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 .

Суди у справі, що переглядається, встановили, що позивач перебував під слідством та судом тридцять вісім місяців і чотири дні, з яких протягом двох днів був затриманий.

Могилів-Подільський міськрайонний суд вироком Вінницької області від 23 листопада 2021 року визнав ОСОБА_1 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною першою статті 3666, частиною третьою 368 КК України та виправдав його на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України через недоведеність вчинення ним кримінальних правопорушень.

З урахуванням наведеного суди дійшли висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у гарантованому законом № 266/94-ВР розмірі 304 000,00 грн.

Колегія суддів звертає увагу на те, що здійснення касаційного провадження у справі залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені заявником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Доводи касаційної скарги позивача в частині вирішення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди зводяться лише до неоднакового застосування судами норми матеріального права в частині визначення розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню, який, на думку заявника, безпідставно зменшено судамиз 4 320 000,00 грн до 304 000,00 грн.

Верховний Суд відхиляє вказані доводи касаційної скарги позивача, керуючись таким.

За змістом частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. Під час визначення компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і під час її визначення враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі, відшкодовується державою, а під час визначеня розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

У частинах другій, третій статті 13 Закону № 266/94-ВР визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення змісту наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, керуючись розміром мінімальної заробітної плати, встановленим законодавством на момент відшкодування (постанова Верховного Суду від 23 грудня 2025 року у справі № 461/6666/24 (провадження № 61-5667св25)).

Визначений судами розмір відшкодування моральної шкоди є мінімальним розміром, який за встановлених фактичних обставин справи відповідає правилам Закону № 266/94-ВР щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув відповідно до положень Закону № 266/94-ВР у зв`язку з ухваленням виправдувального вироку стосовно нього за відсутності, зокрема, достатніх доказів для доведення його винуватості у злочині, інкримінованому органом досудового розслідування.

Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли суму компенсації встановлено законом (справа «Stankov v. Bulgaria», пункт 62, від 12 липня 2007 року).

Законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).

Оцінивши характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і саму можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, а також враховуючи вимоги розумності та справедливості, суди у справі, що переглядається, дійшли висновку про визначення розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 304 000,00 грн (8 000,00 грн (розмір мінімальної заробітної плати у 2025 році у місячному розмірі) х 38 місяців перебування під слідством), що відповідає мінімальному гарантованому розміру встановленому законом та є достатнім розміром компенсації зазначених моральних страждань позивача.

Суди не встановили обставин, які б могли бути підставою для визначення моральної шкоди у розмірі більшому, ніж визначений законом гарантований рівень.

Так, визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, суди урахували, зокрема висновок судово-психологічної експертизи, однак обґрунтовано вважали, що він не дає достатньо конкретних доказів того, що страждання позивача були настільки значними, що потребується відшкодування шкоди у значно більшому розмірі (540 мінімальних заробітних плат (4 320 000,00 грн на час розгляду справи)) ніж гарантований законом (304 000,00 грн на час розгляду справи).

За змістом положень статей 89, 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили, а суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суди, належно оцінивши всі докази у сукупності з урахуванням вимог розумності, виваженості, справедливості та глибини душевних страждань позивача, правильно взяли до уваги те, що позивач був затриманий лише на два дні та надалі до набрання вироком законної сили не був ізольований від суспільства. Обраний йому запобіжний захід у вигляді застави не обмежував його у виборі місцезнаходження. Більше того, до ухвалення вироку суду і цей захід було скасовано та жоден інший захід не застосовано, лише окремі обов`язки, передбачені статтею 194 КПК України.

З огляду на викладене доводи касаційної скарги про те, що суди не взяли до уваги та не надали належної правової оцінки висновку судово-психологічної експертизи, яким визначено більший розмір моральної шкоди, є необґрунтованими, оскільки суди відповідно до вимог ЦПК України надали оцінку усім доказам у сукупності та взаємозв`язку, зокрема і висновку судово-психологічної експертизи, а доводи заявника зводяться до спонукання касаційного суду здійснити переоцінку доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень Верховного Суду.

У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах, зазначених у доводах його касаційної скарги в цій частині.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 554/654/22 касаційний суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про стягнення на користь позивача 10 050 000,00 грн для відшкодування моральної шкоди, оскільки її розмір визначено з урахуванням встановлених у справі обставин.

У вказаній справі було встановлено, що позивач перебував під вартою три роки чотири місяці двадцять днів (сорок місяців і двадцять днів), а рішенням ЄСПЛ від 19 червня 2019 року у справі № 34199/09 встановлено факт його незаконного затримання, тортур та нелюдського, такого, що принижує гідність, поводження стосовно позивача.

У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2024 року у справі № 727/928/24 касаційний суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про стягнення на користь позивача 5 000 000,00 грн для відшкодування моральної шкоди, оскільки її розмір визначено з урахуванням встановлених у справі обставин.

У наведеній справі було встановлено, що внаслідок незаконних дій та рішень органів досудового слідства, прокуратури і суду позивач незаконно перебував під вартою за звинуваченням у скоєнні особливо тяжких злочинів два роки чотирнадцять днів (двадцять чотири місяці чотирнадцять днів).

Отже, фактичні обставини, встановлені судами у вказаних справах і справі, що переглядається, є відмінними, тому висновки, викладені у наведених постановах, не є застосовними у справі, що переглядається.

Висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи; при цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, не суперечать висновкам судів у справі, що переглядається, ураховуючи конкретні фактичні обставини, встановлені судами.

Стосовно доводів касаційної скарги ОСОБА_1 про відсутність висновку Верховного Суду щодо відсутності норми права, яка б передбачала такий спосіб захисту прав позивача як зобов`язання публічно вибачитися, колегія суддів зазначає таке.

Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. Під час касаційного оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовної практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року, справа № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22)).

Колегія суддів вкотре звертає увагу на те, що здійснення касаційного провадження у справі залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені заявником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

У позовній заяві ОСОБА_1 заявив, зокрема, позовну вимогу про зобов`язання прокуратури публічно вибачитися за дії прокурора ОСОБА_2 стосовно позивача у кримінальному провадженні, які вважає некомпетентними та упередженими, та обґрунтував її ухваленням виправдувального вироку з посиланням на загальні приписи статті 23 ЦК України щодо відшкодування моральної шкоди.

Верховний Суд зазначає, що питання відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у разі ухвалення виправдувального вироку (є підставою звернення з позовом ОСОБА_1 у цій справі) регулюється спеціальними нормами, зокрема статтею 1176 ЦК України та приписами Закону № 266/94-ВР і Положення № 6/5/3/41.

Водночас, з огляду на сталу практику Верховного Суду у подібних правовідносинах положення статті 1176 ЦК України, зокрема в частині відшкодування моральної шкоди, право на відшкодування якої виникає у випадках, передбачених Законом № 266/94-ВР, є спеціальними у співвідношенні із положеннями статті 23 ЦК України.

Верховний Суд зауважує, що за наслідком ухвалення виправдувального вироку суду у порядку розгляду позову ОСОБА_1 про відшкодування державою моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, підлягають застосуванню саме спеціальні норми, якими не передбачено відповідальності органу прокуратури у вигляді публічних вибачень, зокрема за дії конкретного прокурора.

Сама собою незгода позивача із відсутністю в законодавстві норми права, яка б містила бажану заявником правову конструкцію щодо примусових вибачень, за умови наявності прямо передбаченого алгоритму відшкодування моральної шкоди державою особі, стосовно якої ухвалено виправдовуваний вирок, не свідчить про необхідність формування висновку з означеного ОСОБА_1 питання.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_1 в цій частині за відсутності обґрунтування неоднакового застосування судами норми матеріального права відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України не входять у межі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а тому суд касаційної інстанції їх не розглядає.

Щодо касаційної скарги прокурора

Прокурор оскаржує судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій лише в частині незгоди із стягненням на користь позивача витрат на оплату вартості адвокатських послуг, понесених у кримінальному провадженні у розмірі 173 600,00 грн.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

У статті 4 Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

У положеннях КПК України визначено, що юридична допомога в кримінальному провадженні (кримінальній справі) включає дії адвоката як на стадії досудового розслідування, так і судового провадження.

До правової допомоги належать консультації, роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво в судах.

У постанові Верховного Суду від 01 травня 2024 року у справі № 461/2033/23, на яку посилається прокурор у касаційній скарзі, викладено висновок, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

ОСОБА_1 на підтвердження витрат, понесених у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, надав суду угоду від 31 січня 2019 року для захисту інтересів ОСОБА_1 під час проведення слідчої дії (обшуку) згідно з ухвалою суду у справі №127/3179/19 (вартість послуг визначена у сумі 13 600,00 грн), договір про надання правничої допомоги від 17 жовтня 2019 року з додатковими угодами № № 1, 2 до нього (передбачено сплату гонорару у розмірі 10 000,00 грн, вартість послуг з представництва інтересів та їх захист у кримінальній справі № 138/2132/19 у розмірі 2 000,00 грн за кожне судове засідання незалежно від того факту, чи відбулося слухання у справі, чи відкладено розгляд справи за клопотанням однієї із сторін та за написання процесуальних документів, клопотань, вчинення інших процесуальних дій окремо у розмірі, зазначеному в актах виконаних робіт), акти виконаних робіт на загальну суму 173 600,00 грн і квитанції на загальну суму 173 600,00 грн (т. 1, а. с. 27, 68-89).

Відповідно до листа Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 25 липня 2023 року за підписом головуючого судді у справі № 138/2132/19, адвокатка Королюк О. В. брала участь у 36 судових засіданнях у межах вказаного кримінального провадження (т. 2, а. с. 143; т. 3, а. с. 88).

Також суду було надано копії заяви захисника позивача про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження на стадії досудового розслідування з відповідними відмітками, а також копії ухвал суду про розгляд її клопотань під час розгляду справи у суді (т. 1, а. с. 18 (зворот); т. 2, а. с. 193-197, 199-208, 211-218).

Суди першої та апеляційної інстанцій, надавши належну правову оцінку поданим стороною позивача доказам на підтвердження витрат позивача у зв`язку з наданням йому правничої допомоги у кримінальному провадженні, дійшли обґрунтованого висновку про доведеність вимог ОСОБА_1 про відшкодування понесених ним витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні у вказаному розмірі.

Верховний Суд вважає висновки судів у цій частині законними та обґрунтованими.

Колегія суддів відхиляє доводи прокурора про те, що зазначення у частині квитанцій призначенням платежу поповнення рахунку або картки адвоката, а в одній із квитанцій у графі «платник» прізвища та ініціалів матері позивача, свідчить, на думку заявника, про неналежність реквізитів вказаних платіжних документів з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 02 грудня 2021 року у справі № 280/5176/20 вказано, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат на підтвердження сплати клієнтом послуг.

Основною вимогою в контексті доведення реальності понесених відповідно до пункту 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР витрат має бути визначення суми та підтвердження отримання такої суми від клієнта, дотримання якої підтверджується змістом наданих стороною позивача квитанцій на підтвердження сплати ним послуг адвоката у кримінальній справі № 138/2132/19, розміром таких витрат, який узгоджується із розміром, визначеним договорами про надання юридичної допомоги, додатковими угодами до цих договорів та актами приймання-передавання послуг.

Посилання на те, що суд не може компенсувати кошти, внесені іншою особою на рахунок адвоката ОСОБА_1., є безпідставними, оскільки вказані кошти внесено матір`ю позивача з призначенням «за адвокатські послуги по справі № 138/2132/19 за ОСОБА_1 » та є такими, що понесені стороною позивача. Сам факт внесення таких коштів іншою особою, яка, зокрема є матір`ю позивача, на рахунок адвоката на виконання зобов`язання позивача оплатити послуги цього адвоката узгоджується із положеннями статті 528 ЦК України (Виконання обов`язку боржника іншою особою) та не може бути підставою для відмови у їх компенсації.

Доводи касаційної скарги прокурора є аналогічні доводам прокурора, викладеним в апеляційній скарзі, на які апеляційний суд вже надав вичерпні та обґрунтовані відповіді, та зводяться до переоцінки доказів, що, як вже зазначив Верховний Суд у цій постанові, не належить до його повноважень.

Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, на яку посилається прокурор у касаційній скарзі, сформовані за правилами господарського процесуального законодавства та інших фактичних обставин у справі, а тому не можуть бути прикладом іншого правозастосування під час розгляду цивільної справи, що переглядається, у контексті відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у кримінальному провадженні.

У постанові Верховного Суду від 05 березня 2025 року у справі № 161/170/24, на яку посилається прокурор у касаційній скарзі, касаційний суд виснував, що зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату «гонорару успіху», не є обов`язковими для суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат та покладення таких витрат на іншу сторону справи, оскільки в такому випадку суд, застосовуючи відповідні положення процесуального законодавства, зокрема частин четвертої-п`ятої статті 137 ЦПК України, може оцінювати необхідність, розумність та інші критерії співмірності цих витрат.

Водночас у справі, що переглядається, сторона позивача не заявляла про компенсацію витрат, пов`язаних зі сплатою «гонорару успіху», тому вказані висновки Верховного Суду не є застосовними у цій справі.

Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають під час кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені в касаційних скаргах, не спростовують висновків судів.

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційних скарг Верховний Суд не встановив.

Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).

На думку судової колегії, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду є достатньо мотивованими.

У касаційній скарзі прокурорпросить розглянути справу за участі його представника та Офісу Генерального прокурора.

Оскільки відповідно до статей 400-402 ЦПК України розгляд справи за касаційною скаргою проводиться без повідомлення учасників справи, і суд касаційної інстанції не встановив необхідності надання пояснень сторонами, то немає підстав для задоволення вказаного клопотання прокурора.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання Вінницької обласної прокуратури про розгляд справи з викликом сторін відмовити.

Касаційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Королюк Оксана Вікторівна, та Вінницької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 03 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк