ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року

м. Київ

справа № 761/425/21

провадження № 61-7047св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представниці ОСОБА_1 - адвокатки Гулько Жанни Вікторівни, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2023 року під головуванням судді Юзькової О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області, Національної поліції України про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

В січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати недостовірним інформаційний матеріал під назвою «На Київщині правоохоронці затримали групу викрадачів елітних авто» розміщений 05 лютого 2020 року Головним управлінням Національної поліції в Київській області (далі - ГУ НП в Київській області) на офіційному сайті у мережі інтернет за

посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3/, та з подальшим поширенням на головній сторінці веб-порталу Національної поліції України (далі - НПУ) за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_5»;

- зобов`язати ГУ НП в Київській області спростувати недостовірну інформацію, шляхом оприлюднення у мережі Інтернет на офіційному сайті: ІНФОРМАЦІЯ_6/ протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили, а саме: «Спростування. Інформаційний матеріал під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що був поширений ІНФОРМАЦІЯ_2 за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3/, а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_7» є недостовірним.

В обґрунтування вимог вказував, що 04 лютого 2020 року приблизно о 12:30 год. працівники поліції затримали його в кафе на проспекті Леся Курбаса, 5В в порядку статті 208 КПК України без пояснення підстав затримання, без повідомлення та виклику адвоката на повідомленні та участі якого він наполягав, проведено особистий обшук та вилучені грошові кошти, які не були внесені до протоколу та особисті речі.

05 лютого 2020 року НПУ, Слідче управління ГУ НП в Київській області, ГУ НП в Київській області гучно повідомили про затримання групи «викрадачів», «злодіїв», «оперативники Управління карного розшуку поліції Київщини, детективи слідчого управління із залученням спецпідрозділу «Корд» та полку поліції особливого призначення, під процесуальним керівництвом прокуратури області затримали організовану злочинну групу, яка займалась незаконним заволодінням автомобілів «преміум-класу» на території області. Зловмисники на викрадених автівках міняли державні номери аби поліцейські не змогли відслідкувати їхній напрямок пересування. ІНФОРМАЦІЯ_8 авто. В якості речових доказів вилучено пристрої для злому та сканування автомобілів, заготовки ключів, пристрої для заглушування GPS та GSM сигналів, викрадені номерні знаки, а також перуки, рукавиці. Фігурантів, які вже притягувались до кримінальної відповідальності за скоєння аналогічних злочинів, затримано в порядку статті 208 КПК України. Чоловікам оголошено підозру у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 289 КК України».

Зазначав, що відео з обшуків та затримання розміщено в мережі Інтернет.

Посилався на те, що вказана вище заява є фактичним твердженням відповідачів, а не оціночним судженням. Розповсюджена інформація не відповідає реальним обставинам матеріалів кримінального провадження на день розголошення відповідачами інформації, є абсурдною, неправдивою, перекрученою та такою, що не відповідає дійсності.

Вказував, що на відео, яке відповідачами оприлюднено в мережі Інтернет, працівники поліції запитують у нього за що його затримали, і він повідомляє що затримали за викрадення 3 автомобілів «MAZDA» разом з іншою особою.

В подальшому відео розповсюджено відповідачами в мережі Інтернет без його згоди. Також, слідчий СУ ГУ НП в Київській області Володько О. В., який входить до групи слідчих, розміщував на своїх сторінках в соціальних мережах вищезазначену неправдиву інформацію.

Посилався на те, що внаслідок розповсюдження неправдивої інформації порушено його конституційні права на доброякісну послугу від органів державної влади в частині правомірності та добросовісності - право на справедливий суд.

Вказував, що статтею 19 Конституції України визначено об`єм дискреційних повноважень та не передбачено жодного права на помилку чи неналежне виконання службових чи посадових обов`язків службовими чи посадовими особами органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

В розміщеній інформації, відповідачі взяли на себе функцію суду та встановили його винуватість в 6 епізодах викрадення авто, зазначивши, що його вина вже доведена, що він є раніше судимою особою та іншу недостовірну інформацію стосовно нього.

Посилався на те, що 05 лютого 2020 року йому повідомили про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за частиною другою статті 289 КК України, а не за частиною третьою статті 289 КК України про яку повідомили в засобах масової інформації 05 лютого 2020 року.

Вказував, що відповідачами розповсюджуються в засобах масової інформації неправдиві, недостовірні, перекручені відомості щодо матеріалів кримінального провадження відносно нього, внаслідок чого він отримав значну моральну травму, яка загострила його стан здоров`я, після незаконного затримання він лікується, почав страждати приступами епілепсії, декілька разів перебував в реанімації, наразі вирішується питання щодо визначення групи інвалідності.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 12 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний матеріал не дає підстав вважати, що поширена інформація стосується певної фізичної особи, тобто позивача, а отже відсутній склад правопорушення.

Київський апеляційний суд постановою від 16 квітня 2024 року апеляційну скаргу представниці ОСОБА_1 - Гулько Ж. В. , залишив без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2023 року залишив без змін.

Апеляційний суд вважав, що жодних персональних даних будь-яких фізичних осіб вказане відео та інформаційний матеріал розміщений у мережі Інтернет не містить.

В оприлюдненому матеріали відсутня будь-яка інформація, яка давала б можливість ідентифікувати ОСОБА_1 як особу, яка була затримана.

Відсутня можливість ідентифікувати позивача і на фото, які долучені його представником до матеріалів справи.

Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги пояснення свідків, які не були допитані в судовому засіданні, заяви яких виконані на нотаріальних бланках, оскільки приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванченко О. Л. 25 травня 2021 року посвідчив, в розумінні положень Закону України «Про нотаріат» справжність підписів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , не перевіряючи обставини викладені в заявах.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги

У травні 2024 року представниця ОСОБА_1 - адвокатка Гулько Ж. В., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, передати справу на новий розгляд.

Представник заявника зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, Верховного Суду від 13 серпня 2020 року у справі № 607/10144/18, від 23 грудня 2020 року у справі

№ 484/2781/19-ц, від 15 листопада 2023 року у справі № 757/30830/18-ц.

Зазначена інформація є фактичним твердженням, а не оціночним судженням. Розповсюджена інформація не відповідає реальним обставинам матеріалів кримінального провадження, є абсурдною, неправдивою, перекрученою та такою, що не відповідає дійсності.

Особи затриманих у вказаному інформаційному матеріалі не були ретельно приховані, що підтверджується відеоматеріалом та поясненнями свідків. Позивач може бути ідентифікований, оскільки відповідачі не вжили відповідних заходів маскування обличчя, тіла чи голосу.

Крім того, 15 червня 2020 року слідчим суддею Святошинського районного суду міста Києва у справі № 759/9419/20 визнано затримання ОСОБА_1 , відповідно до протоколу затримання від 04 лютого 2020 року, незаконним.

Суди попередніх інстанцій не взяли до уваги те, що в розміщеній інформації, відповідачі взяли на себе функції суду та встановили винуватість позивача в 6 епізодах викрадення авто, зазначали, що його вина вже доведена та він раніше був судимою особою і іншу недостовірну інформацію відносно останнього. Внаслідок розповсюдження неправдивої інформації порушено конституційні права позивача на доброякісну послугу від органів державної влади в частині правомірності та добросовісності - право на справедливий суд.

Також, суди не надали оцінку поясненням свідків.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2024 року ГУ НП в Київській області подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Зазначало, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження поширення відповідачами недостовірної інформації у мережі Інтернет, та така інформація ганьбить честь і гідність позивача, завдає шкоди його діловій репутації.

У червні 2024 року НПУ подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, який Верховний Суд ухвалою від 16 липня 2024 року повернув без розгляду.

У серпні 2024 року НПУ подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Зазначала, що аналіз розміщеного ГУ НП в Київській області матеріалу свідчить, що в ньому не висвітлено жодних персональних даних будь-яких осіб, у зв`язку з чим за змістом інформації неможливо ідентифікувати осіб, в діях яких вбачаються ознаки кримінального правопорушення. При цьому, розміщені на сайті ГУ НП в Київській області фотографії не містять зображення жодної особи.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 03 червня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Шевченківського районного суду міста Києва.

26 червня 2024 року цивільна справа № 761/425/21 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

05 лютого 2020 року ГУ НП в Київській області на офіційному сайті у мережі інтернет за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3/ розміщено інформаційний матеріал «На Київщині правоохоронці затримали групу викрадачів елітних авто» з подальшим поширенням на головній сторінці веб-порталу НПУ за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3/, в якому зазначено, серед іншого наступне: «ІНФОРМАЦІЯ_8 авто. Фігурантів, які вже притягувались до кримінальної відповідальності за скоєння аналогічних злочинів, затримано в порядку статті 208 КПК України. Чоловікам оголошено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 289 (Незаконне заволодіння транспортними засобами) Кримінального кодексу України. В якості речових доказів вилучено пристрої для злому та сканування автомобілів».

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 3 Конституції України, статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його честі і гідності. Честь і гідність фізичної особи є недоторканними. У разі порушення цих прав фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її честі і гідності.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (частина перша статті 200 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суди встановили, що інформація з оприлюдненого відеоматеріалу, надавалася на питання працівників поліції безпосередньо затриманими особами, обличчя яких не можливо ідентифікувати, а також ні особи, ні працівники поліції не надавали будь-які персональні дані стосовно затриманих осіб.

В оприлюдненому матеріали відсутня будь-яка інформація, яка давала б можливість ідентифікувати ОСОБА_1 як особу, яка була затримана.

Відсутня можливість ідентифікувати позивача і на фото, які долучені його представником до матеріалів справи.

Верховний Суд зауважує, що переоцінка доказів у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дослідивши надані позивачем докази, встановивши, що інформацією з оприлюдненого матеріалу неможливо підтвердити, що поширена інформація стосується конкретної фізичної особи, а саме позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність юридичного складу правопорушення, а тому немає підстав для задоволення позову.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, Верховного Суду від 13 серпня 2020 року у справі № 607/10144/18, від 23 грудня 2020 року у справі

№ 484/2781/19-ц, від 15 листопада 2023 року у справі № 757/30830/18-ц колегія суддів відхиляє, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Враховуючи, що в оприлюдненому матеріали відсутня будь-яка інформація, яка давала б можливість ідентифікувати ОСОБА_1 , як затриману особу, безпідставними є інші доводи касаційної скарги щодо можливості ідентифікації позивача, визнання судом його затримання незаконним, взяття відповідачами на себе функції суду, порушення конституційних прав позивача, ненадання судами оцінки поясненням свідків.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції немає.

Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представниці ОСОБА_1 - адвокатки Гулько Жанни Вікторівни, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров