Романівський районний суд Житомирської області
У Х В А Л А

2 лютого 2026 року селище Романів

Суддя Романівського районного суду Житомирської області Кірічук М.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 ,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому зазначила, що вони з відповідачем мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по утриманню неповнолітньої дитини, позивач просить ухвалити рішення про стягнення з нього щомісячно аліментів на її користь на неповнолітню дитину в розмірі 3512,00 грн щомісячно з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При цьому, в позовній заяві вказано останнє відоме місце проживання відповідача АДРЕСА_1 .

Матеріал справи містять копію паспорта відповідача, в якому зазначено, що відповідач є громадянином Турецької Республіки.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Згідно із статтями 55, 124 Конституції України та статтею 4 ЦПК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп роз`яснено, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав та свобод.

За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Згідно із частиною першою статі 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Важливість визначення юрисдикції (підсудності) підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine, № 29458/04, № 29465/04, § 24) вказав, що фраза «установленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

У справі, яка розглядається, предметом позову є стягнення з іноземця - підданого Турецької Республіки на користь громадянки України аліментів на утримання дитини, яка є народженою на території України.

Відповідно до частини першої статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Законом України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року № 2709-IV (далі - Закон № 2709-IV) встановлено порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77 Закону).

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Таким чином, суди, вирішуючи питання про належність справи до їх компетенції, зобов`язані з`ясувати, в судах якої країни відповідно до міжнародних зобов`язань України підлягає розгляду справа з міжнародним елементом.

Лише у разі, якщо спір підлягає вирішенню в судах України, підсудність справи визначається за правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України.

У пункті 2 частини першої статті 1 Закону № 2709-IV встановлено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Відповідно до статті 2 Закону № 2709-IV цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: 1) визначення застосовуваного права; 2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом; 4) виконання судових доручень; 5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів.

Якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору (стаття 3 Закону № 2709-IV).

Між Україною та Турецькою Республікою укладено Угоду про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах від 23 листопада 2000 року (далі Угода).

Частиною 1 статті 17 Угоди закріплено, що якщо ця Угода не встановлює іншого, то суди Договірних Сторін мають юрисдикцію розглядати будь-які спори щодо цивільних справ, де відповідач має місце проживання. За позовами до юридичних осіб суди Договірних Сторін є компетентними, де юридична особа має орган управління чи представництво.

Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції про стягнення аліментів за кордоном» від 20 липня 2006 року № 15-V, Україна приєдналась до Конвенції про стягнення аліментів за кордоном, укладеної 20 червня 1956 року у м. Нью-Йорк.

Згідно із частиною 1 статті 3 Конвенції про стягнення аліментів за кордоном, укладеної в Нью-Йорку 20 червня 1956 року (далі - Конвенція) у випадку, коли позивач перебуває на території однієї Договірної Сторони (далі-держава позивача), а відповідач підпадає під юрисдикцію іншої Договірної Сторони (далі - держава

відповідача), позивач може подати заяву про стягнення аліментів з відповідача до

Органу, що передає, у державі позивача.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання» від 11 січня 2013 року № 26-VII Україна ратифікувала Конвенцію про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, вчинену 23 листопада 2007 року у м. Гаазі. Конвенція набрала чинності в Україні з 01 листопада 2013 року.

Відповідно до статті 6 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання Центральні органи надають допомогу стосовно заяв відповідно до розділу III. Вони, зокрема: передають й отримують такі заяви; ініціюють або сприяють порушенню провадження стосовно таких заяв.

Стосовно таких заяв вони вживають усіх відповідних заходів: для надання або сприяння наданню правової допомоги у випадках, коли цього вимагають обставини; для допомоги у встановленні місцезнаходження боржника або кредитора; для допомоги в отриманні відповідної інформації стосовно доходів та в разі необхідності інших фінансових обставин боржника або кредитора, у тому числі місцезнаходження активів; для сприяння отриманню документів або інших доказів; для сприяння врученню документів.

Статтею 49 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання у відносинах між Договірними державами ця Конвенція замінює Конвенцію Організації Об`єднаних Націй про стягнення аліментів за кордоном від 20 червня 1956 року настільки, наскільки її сфера застосування між такими державами збігається зі сферою застосування цієї Конвенції.

Відповідно до пунктів 3, 4 Інструкції про виконання в Україні Конвенції про стягнення аліментів за кордоном, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 121/5 від 29 грудня 2006 року (далі - Інструкція), ця Інструкція визначає спрощену процедуру стягнення аліментів на дитину або утримання на іншого члена сім`ї згідно з Конвенцією у відносинах з такими державами, які є її сторонами: Австралія, Алжир, Аргентина, Барбадос, Бельгія, Білорусь, Боснія і Герцеговина, Бразилія, Буркіна-Фасо, Ватикан, Великобританія, Гаїті, Гватемала, Греція, Данія, Еквадор, Естонія, Ізраїль, Ірландія, Іспанія, Італія, Кабо-Верде, Казахстан, Кіпр, Киргизстан, Колумбія, Німеччина, Ліберія, Люксембург, Македонія, Мексика, Молдова, Монако, Марокко, Нігер, Нідерланди, Нова Зеландія, Норвегія, Пакистан, Польща, Португалія, Румунія, Сейшели, Сербія, Словаччина, Словенія, Суринам, Туніс, Туреччина, Уругвай, Угорщина, Філіппіни, Фінляндія, Франція, Хорватія, Центральноафриканська Республіка, Чехія, Чилі, Швейцарія, Швеція, Шрі-Ланка (далі - Договірні Сторони).

У разі, коли між Україною та будь-якою з Договірних Сторін діє інший міжнародний договір, що регулює питання визнання і виконання судових рішень, виконання доручень про вручення документів або отримання доказів за кордоном, можуть застосовуватись положення відповідного міжнародного договору.

Усі звернення про стягнення аліментів на дитину або утримання на іншого члена сім`ї та інші документи на виконання Конвенції в Україні надсилаються для передачі за кордон або з-за кордону через Міністерство юстиції України.

Згідно із пунктом 7 Інструкції у разі, коли відсутнє рішення суду України про стягнення аліментів з відповідача, який проживає за кордоном, або коли згідно із законодавством Договірної Сторони вирішення питання здійснюється за місцем проживання відповідача, або коли потребує вирішення питання про зміну розміру аліментів, до відповідної Договірної Сторони надсилаються документи, необхідні для розгляду справи по суті.

Отже, підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається відповідно до вимог Закону № 2709-IV і однією із підстав для визначення такої підсудності є те, що відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження на території України. Разом із тим, судове провадження здійснюється за правилами Цивільного процесуального кодексу України із врахуванням вимог абзацу 2 пункту 14 Інструкції.

Як вбачається з матеріалів справи, позов про стягнення аліментів в даній справі був поданий громадянкою України, яка проживає в Україні. ОСОБА_1 підставою для визначення підсудності даної справи національному суду України зазначила місце проживання відповідача на території України.

Отже, зазначення місця проживання (перебування) відповідача є обов`язковим як для цілей визначення підсудності справи з іноземним елементом судам України, так і для визначення територіальної підсудності і дотримання права відповідача бути обізнаним про пред`явлений до нього позов і брати участь в судовому засіданні.

Відповідно до частин шостої-дев`ятої статті 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

В позовній заяві зазначено місце проживання відповідача - АДРЕСА_1 .

На виконання наведених вимог статті 187 ЦПК України суд надіслав запит до Єдиного державного демографічного реєстру, Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області, органу реєстрації Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області.

На підтвердження місця проживання відповідача в Україні і саме за адресою: АДРЕСА_1 , до позовної заяви був наданий супровідний лист до дозволу на імміграцію в Україну в Житомирській області від 29 листопада 2022 року, дозвіл на імміграцію в Україну від 29 листопада 2022 року, в якому зазначено, що дозвіл дійсний до 29 листопада 2023 року.

Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №2229818 від 12 січня 2026 року, відповіді Романівської селищної ради Житомирської області від 16 січня 2026 року № 140/04-33 та відповіді ВОМІРМП УДМС України в Житомирській області від 12 січня 2026 року №346/2026 відсутня інформація про реєстрацію місця проживання, отримання посвідки на постійне, або тимчасове проживання ОСОБА_2 .

Судом не береться до уваги дозвіл на імміграцію в Україну у зв`язку з тим, що термін його дії закінчився 29 листопада 2023 року.

Враховуючи, що позови про стягнення аліментів з громадянина Турецької Республіки пред`являються в суд де відповідач має місце проживання, суддя приходить до переконання про непідсудність даного спору Романівському районному суду Житомирської області, зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства України.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 26 квітня 2022 року у справі № 200/421/19 (провадження № 61-6949св21) та від 28 червня 2023 року у справі № 372/2558/21 (провадження № 61-1604св23).

Згідно пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суддя вважає, що у відкритті провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 186 , 260 ЦПК України , суддя,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Ухвалу може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її постановлення в порядку передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Суддя М.М. Кірічук