ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 643/5403/21

провадження № 61-12140св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником Гриценко Юлією Вікторівною , на постанову Харківського апеляційного суду від 31 липня

2024 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В., Мальованого Ю. М., та касаційну скаргу ОСОБА_4 , яка подана представником ОСОБА_6 , на додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року у складі колегії суддів:

Яцини В. Б., Мальованого Ю. М., Маміної О. В.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір В. В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Н. А., про визнання недійсним договору та скасування державної реєстрації права власності.

Позов обґрунтований тим, що з 28 квітня 2014 року на виконанні в Московському ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області знаходиться виконавче провадження НОМЕР_1 щодо ОСОБА_7 з примусового солідарного стягнення з засуджених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 на користь

ОСОБА_1 в рахунок погашення майнової шкоди 2 154 476 грн на підставі виконавчого листа виданого згідно з вироком у справі № 1-470/11 Московським районним судом м. Харкова.

Під час здійснення виконавчих дій, за відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно виявлено, що за ОСОБА_7 зареєстроване право власності на 1/2 частини квартири

АДРЕСА_1 , на праві приватної спільної часткової власності.

28 квітня 2014 року старшим державним виконавцем Московського ВДВС прийнято постанову про арешт майна, належного ОСОБА_7 , та оголошено заборону на його відчуження, тобто накладено арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2016 року у справі № 643/8813/16-ц визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , за умовами якої відповідач ОСОБА_7 визнає, що його борг перед ОСОБА_12 за договором позики від 08 червня 2009 року становить 15 000 дол. США та в рахунок погашення боргу за договором позики ОСОБА_7 передає у власність ОСОБА_12 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_12 право власності на 1/2 частину вищезазначеної квартири.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21 вересня 2017 року скасовано ухвалу про визнання мирової угоди, оскільки наявне виконавче провадження про солідарне стягнення на користь ОСОБА_1 , зокрема, ОСОБА_7 , майнової шкоди, та вжиття при виконанні цього виконавчого провадження заходів заборони відчуження спірного майна та накладення на нього арешту.

05 травня 2017 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири

АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Євдокименко Є. К., зареєстрований в реєстрі за № 287.

На час визнання Московським районним судом м. Харкова мирової угоди між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , відповідно до якої ОСОБА_12 набула право власності на 1/2 частину квартири

АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_7 , а також на час укладення та посвідчення договору купівлі-продажу 1/2 частини вищезазначеної квартири між ОСОБА_12 та ОСОБА_2 , відповідно до якого ОСОБА_2 набула право власності на 1/2 частину вищезазначеної квартири, 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 перебувала та перебуває під обтяженням у вигляді арешту та заборони відчуження, накладеного постановою старшого державного виконавця Московського ВДВС ХМУЮ, в рамках виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 на підставі виконавчого листа № 1-470/11, виданого Московським районним судом м. Харкова

17 березня 2014 року про солідарне стягнення з засуджених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення майнової шкоди 2 154 476 грн.

Вказані обставини змусили позивача 10 квітня 2018 року звернутися до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_12 ,

ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Євдокимонько Є. К. про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 березня 2020 року у справі № 643/4104/18 позовні вказані вимоги задоволено. Визнано недійсним договір купівлі продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 05 травня 2017 року між ОСОБА_12 , та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Євдокимонько Є. К., зареєстрований у реєстрі за № 287.

У березні 2021 року позивач дізнався, що під час судового розгляду справи № 643/4104/18, спірна 1/2 частина квартири була подарована ОСОБА_2 згідно з договором дарування від 01 вересня 2018 року, нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Чижовою Н.А., реєстровий номер №1177 ОСОБА_3 . Після чого, відразу ж, спірна 1/2 частина квартири 12 вересня 2018 року була продана

ОСОБА_4 , про що укладений договір купівлі-продажу № 4268, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В. В.

Отже, на час подання позову, власником спірної 1/2 квартири є

ОСОБА_4 , про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 247622531 від 10 березня 2021 року.

Отже, під час діючого виконавчого провадження відносно ОСОБА_7 , де стягувачем є ОСОБА_1 , при наявності діючих арештів та заборони відчуження, під час здійснення судового розгляду справи № 643/4104/18 щодо оскарження купівлі-продажу спірної 1/2 квартири, 1/2 частина квартири була декілька раз відчужена в незаконному порядку, чим порушено право позивача як кредитора отримати належне виконання рішення суду за рахунок майна боржника, що є обов`язковим для усіх осіб.

Враховуючи викладене позивач просив:

визнати недійсним договір дарування 1/2 квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 01 вересня 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н. А., зареєстрований в реєстрі за № 1177;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень договору дарування, укладеного 01 вересня 2018 року, серія та номер: 1177, індексний номер: 42799007 від 01 вересня 2018 року, приватний нотаріус Чижова Н. А., Харківський міський нотаріальний округ, Харківська область;

визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 квартири

АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 12 вересня 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В. В., зареєстровано в реєстрі за № 4268;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень договору купівлі-продажу, укладеного 12 вересня 2018 року, серія та номер: 4268, індексний номер: 42973528 від 12 вересня 2018 року, приватний нотаріус Жовнір В. В., Харківський міський нотаріальний округ, Харківська область.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2021 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування 1/2 квартири АДРЕСА_1 , укладений 01 вересня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 01 вересня 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н. А., зареєстрований в реєстрі за № 1177. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень договору дарування, укладеного 01 вересня 2018 року, серія та номер: 1177, індексний номер: 42799007 від 01 вересня 2018 року, приватний нотаріус Чижова Н. А., Харківський міський нотаріальний округ, Харківська область. Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 квартири АДРЕСА_1 , укладений 12 вересня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 12 вересня 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В. В., зареєстровано в реєстрі за № 4268. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень договору купівлі-продажу, укладеного 12 вересня 2018 року, серія та номер: 4268, індексний номер: 42973528 від 12 вересня 2018 року, приватний нотаріус Жовнір В. В., Харківський міський нотаріальний округ, Харківська область. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 086 грн, в рівних частках з кожного по 1362 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на момент розгляду даної справи, власником спірної 1/2 квартири є ОСОБА_4 . На час визнання Московським районним судом м. Харкова вчинення мирової угоди, укладення 05 травня 2017 року та посвідчення договору купівлі-продажу, договору дарування від 01 вересня 2018 року, договору купівлі-продажу від 12 вересня 2018 року, 1/2 частина спірної квартири перебувала та перебуває під обтяженням у вигляді арешту та заборони відчуження, накладеного постановою старшого державного виконавця Московського ВДВС ХМУЮ, в рамках виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 на підставі виконавчого листа № 1-470/11, виданого Московським районним судом м. Харкова 17 березня 2014 року про солідарне стягнення з засуджених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення майнової шкоди 2 154 476 грн.

Отже, ОСОБА_14 (як і інші особи) не мала права здійснювати жодних дій стосовно нерухомого майна: 1/2 квартири АДРЕСА_1 , відповідно всі наступні правочини з приводу спірного нерухомого майна є недійсними.

Укладені між відповідачами правочини здійснені ними без належних повноважень та порушують права позивача, який є стягувачем у виконавчому провадженні, в рамках якого був накладений арешт на спірну 1/2 частину квартири, що є підставою для визнання таких правочинів недійсними.

Отже, були порушені права позивача як кредитора отримати за рахунок боржника належне виконання рішення суду, яке є обов`язковим для усіх осіб.

Вимоги позивача щодо скасування рішень нотаріусів є належними та обґрунтованими, оскільки наразі належними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18 січня 2024 року у задоволенні заяви Ярмака С. В. , який діє в інтересах ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова

від 28 жовтня 2021 відмовлено.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 31 липня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Ярмака С. В. задоволено. Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова

від 28 жовтня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про залишення без задоволення позову ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції розглянув справу по суті за відсутності відповідачки ОСОБА_4 , яка не була повідомлена належним чином про дату, час і місце засідання суду, та про розгляд цієї справи у суді, що відповідно до норми пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Також позивач всупереч свого процесуального обов`язку не надав до суду першої інстанції належних і допустимих доказів, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на день укладення оспорених у даній справі договорів дарування від 01 вересня 2018 року та купівлі-продажу від 12 вересня 2018 року було внесено обтяження на предмет цих договорів - спірну 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , що має значення для з`ясування добросовісної поведінки відповідачів ОСОБА_16 та ОСОБА_4 , які не були учасниками вищевказаної справи № 643/8813/16-ц, а тому за змістом частини четвертої статті 82 ЦПК України позивач ОСОБА_1 має доводити ці обставини у загальному порядку. Покликання на заочне рішення суду першої інстанції у справі № 643/4104/18 у даній справі, яка розглядається з іншим складом учасників, - не має преюдиціального значення для встановлення підстав недійсності договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири.

У справі також відсутні докази того, що на день придбання ОСОБА_4 спірної частки квартири їй було відомо про те, що колишній її власник - ОСОБА_7 є боржником позивача ОСОБА_1 на підставі відповідного рішення (вироку) суду. Наведені з цього приводу у відзиві на апеляційну скаргу аргументи сторони позивача доказами не підтверджені, а тому колегія суддів їх відхиляє за необґрунтованістю.

Позивач не спростував презумпцію добросовісності набувачки спірного нерухомого майна - відповідачки ОСОБА_4 і тому її право власності на цю квартиру підлягає захисту на умовах законності та пропорційності втручання у право на мирне володіння майном відповідно до гарантій статті 1 Першого Протоколу Конвенції Про захист прав людини і основоположних і свобод 1950 року. Зазначені з цього приводу доводи скарги знайшли своє підтвердження у матеріалах справи.

Внаслідок визнання спірних договорів недійсними та скасування рішень про державну реєстрацію права власності відповідачів на спірну частку вважається, що право боржника ОСОБА_7 на спірну частку квартири відновлюється.

Однак, цим спір по суті не вичерпується, оскільки таке відновлення не задовольняє цивільний інтерес ОСОБА_7 , оскільки право кредитора на звернення стягнення на майно боржника, для отримання якого він звернувся до суду у даній справі, за змістом вказаних норм статті 366 ЦК України та статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» залежить від наявності додаткових підстав. Кредитору у даному випадку необхідно додатково доводити наявність інших підстав для набуття права на звернення стягнення на майно боржника: відсутність у боржника іншого майна (у порядку визначеного ст. 366 ЦК України правового механізму), коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача (відповідно до статті 48 Закону України «Про виконавче провадження).

За недоведеності цих юридичних фактів у кредитора-позивача у даній справі не виникає права на звернення стягнення на спірне нерухоме майно боржника, а отже і права на визнання у даній справі недійсними спірних правочинів, стороною яких він не був. За таких обставин втручання у право власності відповідачки ОСОБА_4 на спірну 1/2 частку квартири, яка є її добросовісним власником, лише заради відновлення правового стану боржника ОСОБА_7 до відчуження свого майна, у контексті гарантій

статті 1 Першого протоколу до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р - є непропорційним втручанням у право ОСОБА_4 на мирне володіння майном, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, суд першої інстанції не з`ясував, що відновлення права власності на спірну 1/2 частку квартири за ОСОБА_7 стосується його законних прав та обов`язків солідарного боржника у виконавчому провадженні на сплату боргу в інший спосіб, однак до участі у справі в якості відповідача судом він не був залучений. За відсутності належного складу відповідачів, які мають право надавати свої доводи та заперечення щодо підстав та предмету спору, а також - докази на їх підтвердження, не можна вважати, що суд повністю встановив обставини справи, що має значення для законного вирішення справи та легітимного позбавлення права власності останнього набувача спірної 1/2 частки квартири.

За таких обставин та відсутності повноважень у суду апеляційної інстанції для залучення в якості співвідповідача солідарного боржника ОСОБА_7 у задоволенні позову ОСОБА_1 про відновлення становища, яке існувало до порушення інтересів позивача, відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України необхідно відмовити у зв`язку з обранням неналежного способу захисту та неналежним суб`єктним складом, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Додатковою постановою Харківського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року заяву представника ОСОБА_4 - адвоката Ярмак С. В. про ухвалення додаткового судового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн та судовий збір у розмірі 6 638, 80 грн.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що враховуючи характер виконаної адвокатом Ярмаком С. В. роботи наданої у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи, критерію необхідності подання відповідних документів зі сторони відповідача, значимості таких дій у справі, та витраченого часу представником у даній справі, наявність заперечень зі сторони позивача щодо визначеного заявником розміру витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення заяви та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу, понесені під час розгляду справи в апеляційному суді.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

У серпні 2024 року ОСОБА_1 через представника Гриценко Ю. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 31 липня 2024 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

апеляційний суд відмовляючи в задоволенні позовних вимог послався на правовий висновок щодо належного відповідача, який був висловлений у постанові КЦС ВС від 12 квітня 2023 року у справі № 161/12564/21 (провадження № 61- 10546св22). Між тим, обставини справи та докази, якими сторони обгрунтовували свої вимоги у справах відрізняються, тобто не є подібними.

У справі № 643/5403/21 не виникає необхідності залучати у справу власника майна - боржника ОСОБА_7 , який був учасником мирової угоди, скасованої судом, а не учасником подальших оспорюваних правочинів.

Судом не враховано правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Позивач, який не являється стороною правочинів, обрав належний спосіб захисту звернувшись в суд з позовом про визнання недійсними договорів дарування та купівлі-продажу 1/2 частини квартири з відновленням становища, яке існувало до їх укладення, що відповідає вищенаведеним правовим висновкам Верховного Суду у подібних справах.

Апеляційний суд дійшов хибного висновку стосовно доведеності матеріалами справи добросовісності набувача та відсутності доказів накладеного арешту на 1/2 спірної квартири.

Рішення Московського районного суду від 24 березня 2020 року у справі № 643/4104/18 має преюдиціальне значення, оскільки суд встановив обставини неправомірного відчуження спірного майна - 1/2 квартири при наявності арешту на майно і невиконаного рішення боржником ОСОБА_7 на користь Позивача.

У грудні 2024 року ОСОБА_4 , через представника ОСОБА_6 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила змінити додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року, збільшивши суму стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу до 40 000 грн.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що згідно детального опису виконаних робіт адвокатом та здійснених ним витрат часу для надання правничої допомоги від 01 серпня 2024 року, адвокатом Ярмаком С. В. було надано ОСОБА_4 професійну правничу допомогу при розгляді справи

№ 643/5403/21. Загалом адвокатом витрачено 27 годин, а сума наданих послуг склала 40 000 грн.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Гриценко Ю. В подала до Харківського апеляційного суду заяву про зменшення стягнення витрат на правничу допомогу до «0», але жодним чином не обрунтувала наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу до «0» та не довела їх неспівмірность.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності, що виключає ініціативу суду з приводу оцінки співмірності судових витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони; такі стадії як прибуття до суду чи іншої установи та очікування є складовими правничої допомоги, які в комплексі з іншими видами правничої допомоги сприяють забезпеченню захисту прав та інтересів клієнта, а тому час судового засідання не є визначальним критерієм для визначення витрат часу адвоката, пов`язаних з участю у такому засіданні.

Судом апеляційної інстанції не враховано правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Суд апеляційної інстанції помилково зменшив суму витрат ОСОБА_4 на професійну допомогу з власної ініціативи вважаючи, що їх розмір є завищеним.

Також суд не встановив та не зазначив в додатковій постанові, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню та їх розмір. Тобто суд не обґрунтував передбачених частиною третьою статті 141 ЦПК України підстав, які давали б суду право на зменшення розміру таких витрат.

Короткий зміст відзивів на касаційні скарги

У листопаді 2024 року ОСОБА_4 через представника ОСОБА_6 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, оскаржене судове рішення - без змін.

Відзив обґрунтований тим, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові обґрунтовано зазначено, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у цій справі, позивачем не було заялено клопотання про залучення у справі співвідповідача - боржника ОСОБА_7 , позивач не спростував презумпцію добросовісності набувачки спірного нерухомого майна відповідачки ОСОБА_4 .

Відповідачка ОСОБА_4 не була належним чином повідомлена про розгляд даної цивільної справи, дату, час та місце судових засідань, чим було порушено право відповідача на справедливий суд та фактичне позбавлення можливості заперечення проти позовних вимог, позбавлення права надання доказів та аргументів для заперечення таких позовних вимог.

В матеріалах справи є копія постанови старшого державного виконавця Московського ВДВС ХМУЮ від 28 квітня 2014 року, якою накладений арешт на все майно ОСОБА_7 та заборона здійснювати відчуження цього майна, в рамках виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2, але в рамках виконавчого провадження державний виконавець взагалі не з`ясував обсяг належного майна ОСОБА_7 , тому виконавцю не було взагалі відомо про належність 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 саме ОСОБА_7 . В матеріалах справи відсутні постанови виконавця про накладання арешту та заборону здійснювати відчуження саме 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . На думку відповідачки ОСОБА_4 - неналежне виконання своїх повноважень державним виконавцем слуговало в подальшому вчинення певних дій ОСОБА_7 щодо розпорядження належної йому 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 .

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду та у постановах Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається.

У січні 2025 року ОСОБА_1 через представника Гриценко Ю. В. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення. Покласти всі судові витрати у даній справі на ОСОБА_4 , в стягненні судових витрат з позивача відмовити в повному обсязі.

Відзив обґрунтований тим, що єдиним доводом касатора є те, що апеляційний суд помилково зменшив суму витрат ОСОБА_4 на професійну допомогу з власної ініціативи вважаючи, що їх розмір є завищеним. Однак, це твердження касатора не відповідає обставинам справи.

Скаржник в якості доказів посилається на договір про надання правничої допомоги від 13 листопада 2023 року та додаткову угоду від 14 листопада 2023 року до нього, які укладені між ОСОБА_4 і адвокатом

Ярмаком С. В. Між тим, як підтвердила ОСОБА_4 в судовому засіданні, після початку війни вона виїхала та перебуває в м. Лімассол на Кіпрі, тому підписання власноруч клієнтом цього договору в Україні є неможливим. Разом з тим, ні оригіналу договору в печатній формі, ні договору, що містив би КЕП накладений 13 листопада 2023 року, в матеріалах справи немає. Оскільки відсутній оригінал паперового договору, та немає договору, підписаного КЕП, укладення договору про надання правової допомоги і законність представництва адвокатом інтересів Відповіда-3 по цій справі не можуть вважатися належним чином підтвердженими.

У матеріалах справи не містяться належні документи на підтвердження надання витрат на правову допомогу, зокрема відсутнє підтвердження домовленості про розмір витрат та підтвердження їх понесення, акти здачі-приймання робіт, розрахункові квитанції тощо.

У договорі відсутній розмір та/або порядок обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру), що не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

З додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги, що укладена 14 листопада 2023 року вбачається, що розмір витрат на правову допомогу є за попередньою домовленістю у фіксованому розмірі, яка дорівнює 40 000 грн. (пункт 5.1.). Тобто, сторони визначили це як попередня домовленість, а не остаточна і сума витрат 40 000 грн є неузгодженою сторонами. Також, у цьому ж пункті угоди визначено, що зазначена сума підлягає стягненню за рішенням суду з відповідача за рахунок його асигнувань. ОСОБА_1 не є відповідачем. Тому, зазначене нівелює взагалі будь-яке стягнення витрат саме з позивача.

Заявлений до стягнення розмір витрат є необґрунтованим та неспівмірним зі складністю цієї справи, часом і обсягом наданих послуг адвокатом, а тому апеляційний суд правомірно відмовив у задоволенні заяви в повному обсязі, зменшивши розмірі стягнення та надав належне обґрунтування щодо зменшення витрат в порядку.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 10 вересня 2024 року указані недоліки було усунуто.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 643/5403/21 за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 643/5403/21 за касаційною скаргою ОСОБА_4 .

У січні 2025 року матеріали справи № 643/5403/21 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 10 вересня 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 18 травня 2022 року у справі № 643/15604/17, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 12 вересня 2023 року у справі 910/8413/21, від 05 квітня 2023 року № 911/1278/20, від 27 березня 2018 року № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року № 925/3/17, від 05 вересня 2018 року у справі № 910/1356/13, від 11 серпня 2022 року у справі № 904/5693/20, від 18 квітня 2018 року № 439/212/14-ц, від 18 липня 2018 року у справі № 750/2728/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 462/4611/13-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 18 травня 2022 року у справі № 643/15604/17, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18, від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21, від 05 квітня 2023 року № 911/1278/20, від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 18 травня 2022 року у справі № 643/15604/17, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частини третьою статті 411 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 10 січня 2025 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19, від 07 лютого 2023 року у справі № 757/36628/16-ц, від 26 липня 2022 року у справі № 910/1209/21, від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 910/4277/21, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20, від 01 грудня 2021 року у справі № 641/7612/16-ц, від 18 травня 2022 року у справі № 910/4268/21, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21, від 15 червня 2021 року в справі № 159/5837/19, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 906/513/18, від 07 лютого 2023 року у справі № 757/36628/16-ц, від 26 липня 2022 року у справі № 910/1209/21, від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 910/4277/21, від 06 квітня 2020 року у справі № 910/4783/19, від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18, від 30 липня 2020 року у справі № 910/3437/19, від 17 серпня 2020 року у справі № 925/1067/19, від 03 грудня 2020 року у справі № 905/412/20, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18, від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що з 28 квітня 2014 року на виконанні в Московському ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області знаходиться виконавче провадження № НОМЕР_2 щодо ОСОБА_7 з примусового солідарного стягнення з засуджених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення майнової шкоди 2 154 476 грн на підставі виконавчого листа виданого згідно вироку суду у справі № 1-470/11 Московським районним судом м. Харкова, про що свідчить інформація з ВП № НОМЕР_2.

Постановою старшого державного виконавця Московського ВДВС ХМУЮ

від 28 квітня 2014 року накладений арешт на все майно ОСОБА_7 та заборона здійснювати відчуження цього майна, в рамках виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 на підставі виконавчого листа № 1-470/11, виданого Московським районним судом м. Харкова 17 березня 2014 року про солідарне стягнення з засуджених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення майнової шкоди 2 154 476 грн.

За відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно, за ОСОБА_7 на час накладення арешту було зареєстроване право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , на праві приватної спільної часткової власності. Обтяження у вигляді арешту майна ОСОБА_7 та оголошення заборони на його відчуження зареєстроване у встановленому законом порядку.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 березня 2020 року встановлено, що ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2016 року у справі № 643/8813/16-ц визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , за умовами якої відповідач ОСОБА_7 визнає, що його борг перед ОСОБА_12 за договором позики від 08 червня 2009 року становить 15 000 доларів США, та в рахунок погашення боргу за договором позики ОСОБА_7 передає у власність ОСОБА_12 1/2 частину квартири

АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_12 право власності на 1/2 частину вищезазначеною квартири. Вищезазначена ухвала про визнання мирової угоди була скасована ухвалою Апеляційного суду Харківської області

від 21 вересня 2017 року. Підставою для скасування ухвали суду є наявність виконавчого провадження про солідарне стягнення на користь

ОСОБА_1 , зокрема, з ОСОБА_7 , майнової шкоди, та вжиття при виконанні цього виконавчого провадження заходів заборони відчуження спірного майна та накладення на нього арешту.

05 травня 2017 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Євдокименко Є. К., зареєстрований в реєстрі за № 287. Право власності ОСОБА_2 на вищезазначену частину квартири було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05 травня 2017 року.

На час визнання Московським районним судом м. Харкова мирової угоди між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , відповідно до якої ОСОБА_12 набула право власності на 1/2 частину квартири

АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_7 , а також на час укладення та посвідчення договору купівлі-продажу 1/2 частини вищезазначеної квартири між ОСОБА_12 та ОСОБА_2 , відповідно до якого ОСОБА_2 набула право власності на 1/2 частину вищезазначеної квартири, 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 перебувала та перебуває під обтяженням у вигляді арешту та заборони відчуження, накладеного постановою старшого державного виконавця Московського ВДВС ХМУЮ, в рамках виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 на підставі виконавчого листа № 1-470/11, виданого Московським районним судом м. Харкова

17 березня 2014 року про солідарне стягнення з засуджених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення матеріальної шкоди 2 154 476 грн.

24 березня 2020 року заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова у справі № 643/4104/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_12 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Євдокимонько Є. К., про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05 травня 2017 року, позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір купівлі продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 05 травня 2017 року між ОСОБА_12 , та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Євдокимонько Є. К., зареєстрований у реєстрі за № 287.

Вказане рішення суду набуло чинності 07 серпня 2020 року, не оскаржувалося сторонами та є остаточним.

Під час судового розгляду справи № 643/4104/18, спірна 1/2 частина квартири була подарована ОСОБА_2 (Відповідачем 1) за договором дарування від 01 вересня 2018 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Чижовою Н. А., реєстровий номер № 1177 ОСОБА_3 (Відповідачу 2), про що свідчить надана до матеріалів справи засвідчена належним чином копія договору дарування.

12 вересня 2018 року, тобто через 11 днів, також під час судового розгляду справи №643/4104/18, спірна 1/2 квартири продана ОСОБА_3 (Відповідачем 2) ОСОБА_4 (Відповідач 3) згідно договору купівлі-продажу від 12 вересня 2018 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В. В., реєстровий номер № 4268.

На момент розгляду даної справи, власником спірної 1/2 квартири є ОСОБА_4 , про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 247622531 від 10 березня 2021 року.

Позиція Верховного Суду

Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 .

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2022 року у справі

№ 753/6676/20 (провадження № 61-21336св21) зроблено висновок, що

«приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що:

«позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19).

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зазначено, що:

«очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку ОСОБА_1 і зумовив для неї настання таких негативних наслідків. Обраний ОСОБА_1 спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності ОСОБА_2) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах».

Неправильно обраний спосіб захисту з огляду на вищевказані принципи цивільного судочинства зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин

(див. правові висновки, які були висловлені у постанові ВП ВС від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі

№ 910/12525/20).

У справі, що переглядається:

при зверненні із позовом позивач зазначив, щооспорювані договори дарування та купівлі-продажу укладені з метою уникнення виконання рішення (вироку) суду;

скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції та залишаючи позов ОСОБА_1 без задоволення, суд апеляційної виходив з того, що:

суд першої інстанції розглянув справу по суті за відсутності відповідачки ОСОБА_4 , яка не була повідомлена належним чином про дату, час і місце засідання суду, та про розгляд цієї справи у суді;

позивач не надав суду належних і допустимих доказів, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на день укладення оспорених у даній справі договорів дарування від 01 вересня 2018 року та купівлі-продажу від 12 вересня 2018 року було внесено обтяження на предмет цих договорів - спірну 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , що має значення для з`ясування добросовісної поведінки відповідачів ОСОБА_16 та ОСОБА_4 ;

позивач не спростував презумпцію добросовісності набувачки спірного нерухомого майна - відповідачки ОСОБА_4 ;

позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав;

до участі у справі не залучено у якості відповідача боржника -

ОСОБА_7 ;

разом з тим, апеляційний суд встановив, що заочним рішенням від 24 березня 2020 року визнано недійсним договір купівлі продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 05 травня 2017 року між ОСОБА_12 , та ОСОБА_2 , тому саме за таких обставин метою позаконкурсного оспорювання у цій справі є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; належним способом є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається;

суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові зробив правильний висновок, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, проте не звернув увагу на те, що обрання позивачем неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову та помилково розглянув справу по суті позовних вимог;

за таких обставин оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції слід змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_4 .

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша, друга статті 141 ЦПК України).

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (частини перша - третя статті 134 ЦПК України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14 грудня 2021 року у справі № 922/676/21 зазначено, що «подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат».

У частині восьмій статті 141 ЦПК України не встановлено вимог до форми заяви про надання доказів щодо витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи. Тому такі заяви можуть подаватись суду як в усній, так і в письмовій чи електронній формі. Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 грудня 2021 року у справі № 755/4466/20-ц (провадження № 61-16762св21).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У справі, що переглядається:

05 серпня 2024 року представник ОСОБА_4 - адвокат Ярмак С. В. подав до суду апеляційної інстанції заяву, в якій просив стягнути з

ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000 грн;

представником ОСОБА_4 - адвокатом Ярмак С. В. на підтвердження витрат понесених на професійну правничу допомогу позивачем до матеріалів справи надано: копію договору про надання правничої допомоги від 13 листопада 2023 року; копію додаткової угоди

від 14 листопада 2023 року; копію ордеру АХ №11169565 від 29 листопада 2024 року; копію рахунку для сплати правничої допомоги адвоката

від 01 серпня 2024 року; копію детального опису виконаних робіт адвокатом та здійснених ним витрат часу для надання правничої допомоги від 01 серпня 2024 року; копію свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю;

09 серпня 2024 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Гриценко Ю. В. надійшла заява про зменшення витрат на оплату правничої допомоги в якій позивач посилався на те, що правнича допомога адвоката відповідача у цій справі фактично зводилася до складання апеляційної скарги з використанням незначної кількості нормативно-правових актів, стосовно яких існує судова практика, що не може свідчити про витрачений адвокатом час - 20 годин на її підготовку, а тому витрати є неспівмірними зі складністю роботи, витраченого часу, обсягом;

враховуючи задоволення апеляційним судом вимог апеляційної скарги, співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, наявність обґрунтованої заяви позивача про зменшення витрат відповідача на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про часткове задоволення заяви ОСОБА_4 та стягнення з ОСОБА_17 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн;

доводи касаційної скарги про необґрунтованість заяви позивача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу спростовуються матеріалами справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 свідчать про те, що постанова суду апеляційної інстанції частково ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права. Тому колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції змінити, викласти її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 не дають підстав для висновку, що додаткова постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм процесуального та матеріального права. Таким чином, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи те, що касаційний суд змінює постанову апеляційного суду виключно в частині мотивів її ухвалення, новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником Гриценко Юлією Вікторівною , задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 31 липня 2024 року змінити, викласти її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Касаційну скаргу скаргу ОСОБА_4 , яка подана представником ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 28 листопада

2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко