Постанова

Іменем України

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 726/529/25

провадження № 61-13993св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач),

судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року в складі колегії суддів: Височанської Н. К., Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б.,

Історія справи

Короткий зміст позову

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання укладеним договору найму житлових приміщень в гуртожитку.

Позов мотивований тим, що на підставі рішень Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2004 року та від 03 лютого 2006 року у справі № 2-596/06, які набрали законної сили, за нею зареєстровано право власності на виділене в натурі нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Зокрема, їй належать приміщення загальною площею 1 494,1 кв. м, об`єднані в блок № 2, в тому числі: квартира 1-2, кімнати: 104 «а», 104 «б», 105 «а», 105 «б» , 210, 106 «а, б», 107 «а, б», 206 «а, б», 207 «а, б», 208 «а, б», 209 «а», 209 «б», 211 «а, б», 306 «а», 306 «б», 307 «а, б», 308 «а, б», 309 «а, б» , 310, 311 «а, б», 406 «а, б», 407 «а», 407 «б» , 408 «а, б», 409 «а, б», 410, 411 «а, б», 506 «а, б», 507 «а, б», 508 «а, б», 509 «а», 509 «б», 511 «а», 511 «б» .

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 02 грудня 2021 року у справі № 726/876/21, яке має преюдиційне значення для розгляду цієї справи, встановлено, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , має правовий режим гуртожитку.

Відповідачка працювала охоронцем на ВАТ «Чернівецький цукровий завод» та на період роботи на підприємстві їй було видано ордер № 140 на зайняття кімнати № 104 «а» за адресою: АДРЕСА_1 . У цьому ордері містилося особисте зобов`язання відповідачки після припинення трудових відносин з ВАТ «Чернівецький цукровий завод» звільнити займану площу в гуртожитку протягом 10 діб.

16 липня 2009 року здійснено державну реєстрацію припинення юридичної особи ВАТ «Чернівецький цукровий завод» у зв`язку з визнанням банкрутом та із зазначеної дати підприємство у якому працювала відповідачка перестало існувати.

Проте, відповідно до даних довідки голови Будинкового комітету № 2 ОСОБА_4 № 1 від 06 січня 2011 року, відповідачка ОСОБА_2 займає житлову площу, яка складається із однієї кімнати площею 18,0 кв м, розташовану на першому поверсі гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується Списком зареєстрованих проживаючих осіб відповідно до карток реєстрації.

Позивачка посилається на те, що відповідачка безоплатно проживає у кімнаті, що перебуває у її (позивачки) власності, а тому 03 січня 2023 року вона направила на адресу відповідачки пропозицію укласти Договір найму житлових приміщень у гуртожитку, до якої додала два примірники договору від 03 січня 2023 року та інші докази, перелічені в додатку до пропозиції. Відповідачка на пропозицію не відреагувала, оформлений примірник договору на її адресу не повернула, оплату за користування квартирою в гуртожитку не здійснює.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 безоплатно користується її власністю протягом більш ніж двадцяти років та незаконно відмовляється від договірного оформлення відносин користування житлом, ОСОБА_1 , з посиланням на відповідні правові норми та висновки Верховного Суду, просила суд визнати укладеним Договір найму житлових приміщень у гуртожитку від 03 січня 2023 року між нею та ОСОБА_2 у запропонованій позивачкою редакції.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Садгірського районного суду в складі судді Асташева С. А., м . Чернівці від 27 травня 2025 року:

позов ОСОБА_1 задоволено;

визнано укладеним «договір найму житлових приміщень в гуртожитку» між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у запропонованій позивачем редакції;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 910/6139/20, визначено, що вимогу позивача про зобов`язання укласти договір у певній редакції у випадках, які допускають вирішення таких спорів судом, слід тлумачити як вимогу про визнання укладеним такого договору в судовому порядку у запропонованій позивачем редакції, що не суперечить способам захисту, визначеним пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України. За наслідками розгляду такої вимоги у резолютивній частині свого рішення суд має зробити висновки про визнання укладеним договору у запропонованій позивачем редакції, виклавши текст редакції договору, яка за висновками суду відповідає вимогам законодавства та визнається судом укладеною, чи висновки про відмову у визнанні укладеним договору у запропонованій позивачем редакції. Відповідно до частини дев`ятої статті 265 ЦПК України у спорі, що виник при укладенні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проєкт договору;

так, судом встановлено, що у справі, що розглядається, виник переддоговірний спір, відтак, суд вправі задовольнити позов про визнання укладеним договору найму житлового приміщення в гуртожитку у запропонованій позивачем редакції, а отже позивачем обрано правильний спосіб захисту. Стосовно позиції позивачки щодо режиму будинку за адресою: АДРЕСА_1 , як гуртожитку, та доводів відповідача з приводу права власності позивача на майно гуртожитку, слід зазначити таке. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як було вказано вище, рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 02 грудня 2021 року у справі № 726/876/21, у задоволенні позову Чернівецької міської ради відмовлено, встановлено, зокрема, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є власниками нерухомого майна на АДРЕСА_1 загальною площею 2 924, 6 кв. м. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 29 вересня 1978 року № 586/19 вказане нерухоме майно прийнято в експлуатацію як п`ятиповерховий гуртожиток на 2020 місць. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 21 червня 1988 року № 164/6 кімнати на другому, третьому, четвертому поверхах закріплено як гуртожиток для проживання малих сімей. Відповідно до наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області від 07 березня 1997 року № 157-АТ вказаний гуртожиток у процесі приватизації був переданий до статутного фонду ВАТ «Чернівецький цукровий завод» як гуртожиток на АДРЕСА_1 . Отже, судовим рішенням у справі № 726/876/21 встановлено, що будинок по АДРЕСА_1 є гуртожитком, тому такі обставини не підлягають доказуванню повторно на підставі частини четвертої статті 82 ЦПК України. Крім того, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно також відсутні посилання на те, що ОСОБА_1 є власником саме нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 . Таким чином, обставини про те, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 є гуртожитком, встановлені;

у цій справі суду належить перевірити відповідність запропонованого позивачкою проєкту договору найму житлових приміщень у гуртожитку вимогам Положення про гуртожитки, Закону про забезпечення прав мешканців гуртожитків та ЦК України стосовно істотних умов такого договору. Як було вказано вище, єдиною правовою підставою для проживання відповідачки у гуртожитку, в даному випадку, може бути наявність укладеного договору найму жилого приміщення, укладеного на підставі ордера. Правовідносини, які виникають між мешканцем гуртожитку і його власником (володільцем), є договірними і належать до правовідносин з договору найму жилого приміщення у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утримання (комунальних послуг). Відтак пропозиція позивача укласти договір найму житлового приміщення у гуртожитку та обов`язок його укладення із наймодавцем з боку відповідачки відповідає положенням «Положення про гуртожитки» та «Закону про забезпечення прав мешканців гуртожитків». Разом із тим, порядок укладення договору найму, його форма та істотні умови, окрім вказаних нормативних актів, встановлюється та розкривається положеннями глави 59 «Найм (оренда) житла» підрозділу 1 розділу ІІІ ЦК України. Відтак оцінюючи запропонований позивачем проект договору на предмет його відповідності вимогам, встановленим щодо договорів найму житла, варто вказати, що запропонований позивачкою письмовий проект договору між фізичними особами визначає його предмет, а саме передання в строкове платне користування наймачу відособленого приміщення - житлової кімнати № 104 «а», загальною площею 18,0 кв.м., яка розташована на першому поверсі гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

договір передбачає і інші істотні умови визначені статтями 815, 816, 817, 819, 820, 825 ЦК України, які не суперечать вказаним положенням кодексу. Також визначено строк дії договору до 31 грудня 2027 року. У пункті 3.1 Договору визначено також розмір плати за користування жилою площею в гуртожитку та за комунальні послуги, яка встановлюється у розмірі еквівалентному 3,6 доларів США за один квадратний метр. Плата за найм житла вноситься наймачем у грошовій формі у розмірі 3 300 гривень щомісячно. Розрахунок зроблено відповідно до «Звіту про незалежну оцінку вартості 1 кв. м виділеного натурі нерухомого майна при здачі в оренду» - при курсі долара США 40 гривень за 1 долар США на дату укладення договору. При зміні курсу долара США, в односторонньому порядку, наймодавець змінює розмір плати шляхом направлення рахунку наймачу. Встановлено також, що сплата за комунальні послуги сплачується наймачем самостійно, за тарифами, передбаченими у договорах. При цьому варто зауважити, що відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. За договором найму, позивач визначила валютою платежу гривню та встановили умову щодо коригування розміру орендної плати у випадку зміни офіційного курсу долара до гривні, що є складовою плати за користування орендованим майном. З урахуванням вказаного закон передбачає обов`язковість здійснення платежів на території України в національній валюті, однак не містить заборони на використання в розрахунках розміру грошових зобов`язань іноземної валюти або інших розрахункових величин. Застосування обмінного курсу долара США на день платежу при визначенні розміру суми, що підлягає сплаті у гривні не суперечить статті 533 ЦК України. Тобто орендна плата може бути визначена як в гривні, так і в іноземній валюті, проте її сплата повинна відбуватися завжди в гривні. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року в справі № 442/7934/16-ц.Отже, можна дійти висновку, що визначення розміру оплати за найм житла в еквіваленті 3,6 дол. США за 1 м.кв, що підлягає сплаті у гривні, не суперечить вимогам Закону. Договір найму житлових приміщень в гуртожитку, відповідає вимогам законодавства;

також, суд звертає увагу на те, що за умовами договору, ОСОБА_1 не є суб`єктом господарювання, що продає чи має намір продавати комунальні послуги визначені статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а лише обмежується правом отримання плати за користування належним їй житловим приміщенням у визначеному розмірі (оренда житла), то на такі відносини не поширюються нормативно-правові аспекти порядку зміни тарифів на комунальні послуги;

відповідачка та її представник не висловлювали застереження щодо істотних умов договору, не висловлювали незгоду чи будь-які заперечення щодо них. Також не вказали про наявність суперечностей проєкту договору вимогам законодавства України;

слід зазначити і те, що цій справі ОСОБА_1 захищає свої права власника на мирне володіння майном, що порушені внаслідок безоплатного користування ОСОБА_2 кімнатою у гуртожитку, що належить позивачці. Так, як було встановлено вище, право власності ОСОБА_1 на кімнату № 104 «а» у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , обтяжене проживанням у ній відповідачки на підставі ордера, виданого колишнім роботодавцем. Однак гарантоване позивачці Положенням про гуртожитки, Законом про забезпечення прав мешканців гуртожитків та ЦК України права на отримання від відповідачки плати за користування жилою площею порушується відповідачем. На переконання суду, з огляду на характер спірних правовідносин та встановлені обставини, відмова у задоволенні позовних вимог буде невідповідним заходом втручання держави в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Таким чином судом перевірено, що запропонований позивачкою проект договору найму житлових приміщень у гуртожитку відповідає вимогам Положення про гуртожитки, Закону про забезпечення прав мешканців гуртожитків та ЦК України стосовно істотних умов такого договору. Встановлено, що відповідачка має обов`язок, обумовлений законом, перед власником майна на укладення такого договору;

позивачем обрано належний спосіб захисту свого порушеного права. Відтак, враховуючи викладене, суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі. Разом із тим, суд вважав за необхідне вказати, що днем укладення договору вважається день набрання чинності відповідним рішенням суду.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено;

рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 27 травня 2025 року скасовано та ухвалено нове, яким у позові ОСОБА_1 відмовлено;

змінено розподіл судових витрат та компенсовано ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у сумі 1 816,80 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 27 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити. Посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що вона з 2003 року проживає у житловому приміщенні №104-а гуртожитку по АДРЕСА_7 , який належав ВАТ «Чернівецький цукровий завод». Заселення у вказане приміщення було здійснено на підставі ордеру №140 від 04 серпня 2003 року. Позивачці належать нежитлові приміщення, розташовані на АДРЕСА_1 , а наявні у справі письмові докази спростовують її доводи про те, що вона є власником житлових приміщень за вказаною адресою. Згідно рішення суду першої інстанції, в договорі їй передано у найм кімнату, що розташована на першому поверсі будинку на АДРЕСА_1 . Однак такий висновок суду не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки вона проживає та користується кімнатою № 104-4 у гуртожитку, а не квартирою. Також зазначає, що визнання такого договору укладеним суперечить положенням статті 810 ЦК України;

відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вказано наступне;

принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Проте у разі невизнання стороною договору, укладення якого є обов`язком в силу вимог закону, права іншої сторони на укладення такого договору підлягають захисту судом на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії. У постановах Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі № 905/514/19, від 30 вересня 2021 року у справі № 906/1205/20 зазначено, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування. В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору. У разі вирішення судом переддоговірного спору з дотриманням вказаних вимог днем укладення договору вважається день набрання чинності відповідним рішенням суду, враховуючи, що в такому випадку договірне зобов`язання між сторонами виникає саме на підставі судового рішення;

у справі, що переглядається, між сторонами виник спір про спонукання укласти договір найму житлових приміщень у гуртожитку, відповідно до статей 810, 811-813 ЦК України, Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04 вересня 2008 року № 500-VI (далі - Закон № 500-VI), Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498 (далі - Положення про гуртожитки);

згідно із частиною першою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина (частина 1 статті 812 ЦК України).

відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У справі № 726/876/21 Чернівецька міська рада звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про зобов`язання передати гуртожиток на АДРЕСА_1 у комунальну власність на безкомпенсаційній основі. Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 02 грудня 2021 року у задоволенні позову Чернівецької міської ради відмовлено, та встановлено, зокрема, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є власниками нерухомого майна на АДРЕСА_1 загальною площею 2 924, 6 кв. м. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 29 вересня 1978 року № 586/19 вказане нерухоме майно прийнято в експлуатацію як п`ятиповерховий гуртожиток на 2020 місць. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 21 червня 1988 року № 164/6 кімнати на другому, третьому, четвертому поверхах закріплено як гуртожиток для проживання малих сімей. Відповідно до наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області від 07 березня 1997 року № 157-АТ вказаний гуртожиток у процесі приватизації був переданий до статутного фонду ВАТ «Чернівецький цукровий завод» як гуртожиток на АДРЕСА_1 . Отже, судовим рішенням у справі № 726/876/21 встановлено, що будинок на АДРЕСА_1 є гуртожитком, тому такі обставини не підлягають доказуванню повторно на підставі частини четвертої статті 82 ЦПК України;

відповідно до пункту 14 частини першої статті 1-1 Закону № 500-VI проживання у гуртожитку на правових підставах - це проживання у гуртожитку (використання жилої площі в гуртожитку як житла) відповідно до цього Закону, а саме у гуртожитках колишніх державних і комунальних підприємств та організацій, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі масової приватизації та корпоратизації: до включення таких гуртожитків до статутних капіталів зазначених товариств та після передачі таких гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР; після включення таких гуртожитків до статутних капіталів зазначених товариств до передачі таких гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону - за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР, або на підставі договору оренди житла, укладеного згідно із статтями 810, 811-813 ЦК України на вимогу власника гуртожитку (його представників), за умови, що мешканець гуртожитку або його сім`я були вселені у гуртожиток на підставі спеціального ордера та проживали у гуртожитку за договором найму жилого приміщення. Згідно з абзацом 1 пункту 1 Положення про гуртожитки дія цього положення поширюється на всі гуртожитки незалежно від форми власності. Згідно з пунктом 7 Положення про гуртожитки Користування жилою площею здійснюється: у гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера; у гуртожитках, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації та корпоратизації, - за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера, або на підставі договору оренди житла. З урахуванням вищевикладеного колегія суддів зробила висновок, що норми ЦК України, Закону № 500-VI, Положення про гуртожитки зобов`язують користувачів житла у гуртожитку укласти договір найму із власником житлового приміщення. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 лютого 2024 року у справі № 726/1063/23;

за наведених обставин при вирішенні цього спору судам належить надати оцінку запропонованим позивачкою умовам проекту договору найму житлових приміщень в гуртожитку на предмет їх відповідності нормам ЦК України, Закону № 500-VI, Положення про гуртожитки;

щодо відповідності запропонованого ОСОБА_1 проекту договору вимогам ЦК України, Закону № 500-VI, Положення про гуртожитки, слід зазначити наступне. Згідно із частиною третьою статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за найм житла. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Розмір плати за найм житла встановлюється у договорі найму житла (частина перша статті 820 ЦК України). Глава 59 «Найм (оренда) житла» підрозділу 1 розділу ІІІ ЦК України містить й інші істотні умови договору найму житла, а саме права та обов`язки наймача житла, строк договору, підстави його розірвання тощо. За змістом пункту 10 Положення про гуртожитки наймачі жилої площі в гуртожитку та члени їх сімей, які проживають разом з ними, мають право на своєчасне отримання житлово-комунальних послуг належної якості згідно із законодавством. Згідно з пунктом 15 Положення про гуртожитки особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору. Плата за проживання у гуртожитку включає: витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами); інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку, зазначеного в абзаці першому пункту 14 цього Положення) та організації побуту (заміна, прання, дезінфекція постільних речей тощо у разі їх видачі). Відповідно до запропонованих ОСОБА_1 в проекті договору умов наймач зобов`язаний своєчасно щомісячно вносити плату наймодавцю за користування житлом, а також самостійно та своєчасно сплачувати за комунальні послуги. Плата за користування житлом встановлюється в розмірі, еквівалентному 3,6 долара США за один квадратний метр з урахуванням індексу інфляції. Плата за найм вноситься наймачем у грошовій формі у розмірі 6 600 грн щомісячно з урахуванням індексу інфляції. Плата за найм житла вноситься наймачем на особистий картковий рахунок наймодавця (пункт 3.1 проекту договору). В пункті 3.5 проекту договору передбачено, що плата за комунальні послуги сплачується наймачем самостійно за тарифами, передбаченими у договорах. Також в пункті 5.2 проекту договору передбачено, що наймачі кімнат (житлових блоків) в гуртожитку зобов`язані протягом одного місяця з моменту підписання договорів найму укласти з підприємствами, організаціями, що обслуговують будинок гуртожитку та прибудинкову територію, договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та здійснювати своєчасну сплату внесків за вищевказаними договорами. Тобто в проекті запропонованого ОСОБА_1 договору передбачено окремий порядок здійснення наймачем оплати за користування житлом, комунальні послуги та послуги з утримання гуртожитку, що не відповідає вимогам пункту 15 Положення про гуртожитки;

за змістом пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - це послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Відповідно до пункту 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 (в редакції, затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45), мешканці квартири, житлового приміщення у гуртожитку, в яких проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі) розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. За умови відсутності поквартирного (покімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири, житлового приміщення у гуртожитку щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю зареєстрованих осіб, що проживають у квартирі, житловому приміщенні у гуртожитку; за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар). Проте, як вбачається із запропонованого позивачкою проекту договору, плата за проживання у гуртожитку не включає розмір оплати житлово-комунальних послуг, а також інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання, як і не містить їх розрахунку. В матеріалах справи відсутні докази облаштування поквартирного (покімнатного) обліку комунальних послуг в гуртожитку, що розташований на АДРЕСА_1 та зокрема в житловому приміщенні, в якому проживає відповідачка ОСОБА_2 , що не дає змоги суду об`єктивно встановити можливість наймача самостійно сплачувати за комунальні послуги за тарифами, передбаченими у відповідних договорах. При цьому не відповідає вимогам пункту 15 Положення про гуртожитки умова про самостійну оплату наймачем комунальних послуг та послуг з утримання гуртожитку за укладеними ним договорами, оскільки відповідна плата входить до плати за проживання у гуртожитку та підлягає сплаті на користь особи, з якою укладено договір найму. Вказане узгоджується із пунктом 10 Положення про гуртожитки, відповідно до якого наймачі жилої площі в гуртожитку та члени їх сімей, які проживають разом з ними, мають право на своєчасне отримання житлово-комунальних послуг належної якості згідно із законодавством, якому також кореспондує обов`язок власника гуртожитку забезпечити наймачів такими послугами. З урахуванням викладеного, колегія суддів зробила висновок, що пункти 3.1, 3.5, 5.2 не відповідають вимогам Положення про гуртожитки;

також не відповідає вимогам закону передбачена в пункті 5.2 проекту договору умова про покладення на наймача ризику випадкової загибелі (пошкодження) майна. Так, відповідно до статті 323 ЦК України ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 772 ЦК України передбачає, що наймач, який затримав повернення речі наймодавцеві, несе ризик її випадкового знищення або випадкового пошкодження. Верховний Суд у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 207/3254/18 дійшов висновку, що стаття 772 ЦК України регулює розподіл ризику випадкового знищення або випадкового пошкодження речі, яка передана в найм. Втім змістовно назва статті 772 ЦК України ширша за її зміст, оскільки стаття 772 ЦК України визначає розподіл ризику лише у разі затримки наймачем повернення речі. Тому статтю 772 ЦК України належить тлумачити та застосовувати у взаємозв`язку із статтею 323 ЦК України. За загальним правилом, ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник (стаття 323 ЦК України). Сторони в договорі найму не позбавлені можливості застосувати статтю 323 ЦК України, яка є диспозитивною нормою, і передбачити, що такий ризик покладається на наймача і під час найму, а не лише в разі затримки повернення орендованої речі. Суть правила про ризик випадкового знищення або пошкодження речі, яка передана в найм, зводиться до того, що: (а) коли майнові втрати (знищення чи пошкодження) настають за відсутності вини наймача або наймодавця, то за загальним правилом покладаються на власника (наймодавця); (б) при розподілі ризику в договорі найму таким чином, що він перекладений на наймача, то у разі випадкового знищення або пошкодження предмета найму наймач зобов`язаний компенсувати наймодавцю як власнику його майнові втрати. Це пов`язано з тим, що на наймача покладено ризик випадкового знищення або пошкодження. За обставин цієї справи відповідач заперечував проти укладення запропонованого позивачкою договору в цілому, а тому можна дійти висновку, що сторони у цій частині не дійшли згоди про покладення на наймача ризику випадкової загибелі (пошкодження) майна;

окрім цього, не відповідає вимогам закону покладення на наймача згідно з пунктом 5.1 проекту договору обов`язку брати участь у благоустрої й озелененні прилеглої до будинку території, забезпечувати збереження зелених насаджень, оскільки відповідач, як наймач житлового приміщення у гуртожитку, не є суб`єктом благоустрою населених пунктів відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів», відповідний обов`язок, зокрема щодо збереження зелених насаджень законом, покладено саме на позивачку як власника нерухомого майна, в тому числі з урахуванням пункту 12 Положення про гуртожитки. Не відповідає приписам Положення про гуртожитки умова проекту договору стосовно того, що капітальний ремонт гуртожитку проводиться за рахунок власних коштів мешканців за письмовою згодою власника, що видається у вигляді наказу, оскільки згідно з пунктом 12 Положення про гуртожитки обов`язок забезпечувати за власний рахунок проведення поточного та капітального ремонтів гуртожитку, його допоміжних приміщень, інвентарю, обладнання, крім поточного ремонту переданих у найм (оренду) жилих приміщень та ремонту жилих приміщень, які перебувають у приватній власності, покладається на організацію, що здійснює управління гуртожитком. Відповідно обов`язок здійснення капітального ремонту гуртожитку не може бути покладено на відповідача як наймача житлового приміщення у гуртожитку. У цій частині протиправним також є віднесення витрат на проведення капітального ремонту на рахунок наймача. Зазначене відповідає статті 19 Конституції України, згідно з якою правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством;

окремо колегія суддів звертає увагу на те, що в проекті договору помилково визначено дату його укладення, і як наслідок, строк його дії. Зокрема в проекті договору датою його укладення зазначено 03 січня 2023 року. Суд першої інстанції у цій частині правильно врахував, що оскільки договірне зобов`язання між сторонами виникає саме на підставі судового рішення, отже, днем укладення договору вважається день набрання чинності рішенням суду у даній справі, що узгоджується із висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 906/1205/20. Проте суд першої інстанції помилково не врахував, що із датою укладення договору пов`язується строк його дії, визначений у пункті 8.5 проекту договору, а саме до 31 грудня 2027 року, так і подальша можливість його пролонгації на наступні п`ять років;

відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що запропонований ОСОБА_1 проект договору найму житлових приміщень в гуртожитку не відповідає вимогам ЦК України, Положення про гуртожитки, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про благоустрій населених пунктів».

Аргументи учасників справи

06 листопада 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року, у якій просила:

постанову Чернівецького апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року скасувати;

рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 27 травня 2025 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

судом апеляційної інстанції неправильно застосовані норми права, а саме: «Примірне положення про гуртожитки» (затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498); главу 59 «Найм (оренда) житла» підрозділу 1 розділу III ЦК України; ст. 82 ЦПК України; Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»;

постанови Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі № 726/1063/23; від 30 вересня 2021 року у справі № 906/1205/20; від 16 січня 2020 року у справі № 905/514/19 ухвалені у подібних до цієї справи правовідносинах, тому є застосовними до вирішення спору, але не враховані судом апеляційної інстанції;

постановою Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі № 726/1063/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 «про визнання укладеним Договору найму житлових приміщень в гуртожитку, у запропонованій позивачем редакції», встановлені обставини, які мають преюдиційне значення при розгляді даної справи. Такими обставинами є: «гарантоване позивачці Положенням про гуртожитки, Законом про забезпечення прав мешканців гуртожитків та ЦК України права на отримання від відповідачки плати за користування жилою площею й за комунальні послуги»; « ОСОБА_1 захищає свої права власника на мирне володіння своїм майном, що порушені внаслідок безоплатного користування відповідачем житловими приміщеннями, які належать позивачці».

відповідно до пункту 14 частини першої статті 1-1 Закону України від 04 вересня 2008 року № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі - Закон про забезпечення прав мешканців гуртожитків) проживання у гуртожитку на правових підставах - це проживання у гуртожитку (використання жилої площі в гуртожитку як житла) відповідно до цього Закону, а саме у гуртожитках колишніх державних і комунальних підприємств та організацій, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі масової приватизації та корпоратизації: до включення таких гуртожитків до статутних капіталів зазначених товариств та після передачі таких гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української PCP; після включення таких гуртожитків до статутних капіталів зазначених товариств до передачі таких гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону - за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української PCP, або на підставі договору оренди житла, укладеного згідно із статтями 810, 811-813 ЦК України на вимогу власника гуртожитку (його представників), за умови, що мешканець гуртожитку або його сім`я були вселені у гуртожиток на підставі спеціального ордера та проживали у гуртожитку за договором найму жилого приміщення;

відповідачка проживає в гуртожитку без договору найму жилого приміщення з 2003 року, що встановлено судом першої та апеляційної інстанції;

відмова відповідача від укладання договору - є наміром безоплатно користуватися власністю позивача. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції не вказав норму права, на підставі якої відповідач має право безоплатно та без правових підстав користуватись приватною власністю позивачки. При розгляді справи судом апеляційної інстанції вбачається невідповідність заходу втручання держави в право власності позивача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованими у сталій практиці ЄСПЛ;

судом апеляційної інстанції порушено вимоги процесуального законодавства, внаслідок чого ухвалено незаконне судове рішення. Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі (або) відзиві на неї (частина друга статті 367 ЦПК України). Суд апеляційної інстанції вийшов за межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, оцінивши предмет спору на відповідність вимогам пункту 15 Положення про гуртожитки; Закону України «Про житлово-комунальні послуги»; статті 323 ЦК України; Закону України «Про благоустрій населених пунктів», на які відсутні посилання в апеляційній скарзі, які не були предметом розгляду судом першої інстанції; на них не посилався відповідач, обґрунтовуючи апеляційну скаргу;

порушивши диспозитивність цивільного судочинства (статті 13 ЦПК України) суд апеляційної інстанції порушив право позивача, передбачене статті 12 ЦПК України, внаслідок чого не дослідив та не дав оцінку обставинам, які мають істотне значення. Відповідач не заперечував проти жодного пункту договору найму, в редакції, запропонованій позивачем, про що судом першої інстанції вказано в мотивувальній частині рішення. Про зазначений порядок розрахунків за комунальні послуги - спір відсутній. Протягом більш ніж двадцяти років, відповідач саме таким чином розраховується за комунальні послуги, не сплачуючи за користування приватною власністю позивача;

в апеляційній скарзі відповідач не посилається на невідповідність вимогам закону жодного пункту договору найму, в редакції, запропонованій позивачем. Суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог, аналізуючи проект договору не як форму реалізації права власності, а як предмет спору. Обґрунтовуючи оскаржуване судове рішення, суд апеляційної інстанції посилається на ч. 4 ст. 367 ЦПК України, але не зазначає, які саме порушення норм процесуального права допущені судом першої інстанції;

ухваливши незаконне судове рішення, суд апеляційної інстанції не захистив права позивача та фактично вирішив законність питання виселення відповідача з приміщення позивача, оскільки діючим законодавством України чітко визначено, що користування приватною власністю позивача можливо лише на підставі договору;

судом апеляційної інстанції по подібних справах ухвалені протилежні рішення, що є порушенням принципу правової визначеності. В матеріалах справи міститься постанова Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі № 726/1063/23, а також рішення Чернівецького апеляційного суду у справах № 726/880/25, № 726/498/25, по яким ухвалено протилежні рішення, ніж по цій справі.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 05 січня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі.

22 січня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 05 січня 2026 року вказано, що:

наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18; від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17; від 26 червня 2019 року у справі № 404/6748/15-ц; від 02 червня 2021 року у справі № 910/6139/20; від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19; від 16 січня 2020 року у справі № 905/514/19; від 30 вересня 2021 року у справі № 906/1205/20; від 28 лютого 2024 року у справі № 726/1063/23; від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17; від 22 вересня 2021 року у справі № 207/3254/18; від 18 вересня 2020 року у справі № 916/1423/18; від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц; від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17; від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц;

разом з тим, ухвала Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року у справі № 760/13367/14-ц не є постановою Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах. Тому посилання на указану ухвалу Верховного Суду не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення.

Фактичні обставини

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03 березня 2009 року № 22043858 та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 лютого 2024 року № 367728591 ОСОБА_1 , згідно з рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 20 жовтня 2004 року, є власником нерухомого майна - приміщень за адресою: АДРЕСА_1 . Зокрема, ОСОБА_1 належать приміщення загальною площею 1 494,1 кв. м, об`єднані в блок № 2, в тому числі: квартира 1-2, кімнати: 104 «а», 104 «б», 105 «а», 105 «б» , 210, 106 «а, б», 107 «а, б», 206 «а, б», 207 «а, б», 208 «а, б», 209 «а», 209 «б», 211 «а, б», 306 «а», 306 «б», 307 «а, б», 308 «а, б», 309 «а, б» , 310, 311 «а, б», 406 «а, б», 407 «а», 407 «б», 408 «а, б», 409 «а, б» , 410, 411 «а, б», 506 «а, б», 507 «а, б», 508 «а, б», 509 «а», 509 «б», 511 «а», 511 «б» .

У справі № 726/876/21 Чернівецька міська рада звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про зобов`язання передати гуртожиток на АДРЕСА_1 у комунальну власність на безкомпенсаційній основі.

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 02 грудня 2021 року в справі № 726/876/21 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/101858013) в задоволенні позову Чернівецької міської ради відмовлено, встановлено, зокрема, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є власниками нерухомого майна на АДРЕСА_1 загальною площею 2 924, 6 кв. м.

У справі № 726/876/21, крім іншого, встановлено, що «…спірна будівля на АДРЕСА_1 є жилим будинком і має режим гуртожитку…».

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 29 вересня 1978 року № 586/19 вказане нерухоме майно прийнято в експлуатацію як п`ятиповерховий гуртожиток на 2 020 місць.

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 21червня 1988 року № 164/6 кімнати на другому, третьому, четвертому поверхах закріплено як гуртожиток для проживання малих сімей.

Відповідно до наказу регіонального відділення Фонду державного майна України у Чернівецькій області від 07 березня 1997 року № 157-АТ вказаний гуртожиток у процесі приватизації був переданий до статутного фонду ВАТ «Чернівецький цукровий завод».

Відповідно до даних ордеру на заняття площі в гуртожитку №140 від 20 серпня 2003 року ОСОБА_2 вселилася у гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 у кімнату №104-а . В ордері зазначено, що місце у гуртожитку надається на період роботи у ВАТ «Чернівецький цукровий завод», оскільки ОСОБА_2 працювала охоронцем на заводі. Отримуючи такий ордер, відповідач підписала зобов`язання звільнити займану площу протягом 10 діб після припинення трудових відносин з цукровим заводом (а.с.10).

Даних, які б свідчили про те, що після припинення трудових відносин ОСОБА_2 укладала договір найму житла із ВАТ «Чернівецький цукровий завод» та сплачував плату за користування кімнатою суду, не надано.

Наразі відповідачка зареєстрований та проживає (користується) у кімнаті №104-а площею 18,0 кв. м, що розташована на першому поверсі гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Списком зареєстрованих проживаючих осіб відповідно до карток реєстрації та отриманою судом інформацією з Єдиного державного демографічного реєстру.

В матеріалах справи наявна пропозиція укласти Договір найму житлових приміщень в гуртожитку від 03 січня 2023 року, яка надіслана разом із долученими до неї документами, зокрема Договором найму житлових приміщень в гуртожитку, ОСОБА_2 за адресою проживання, а також повторна пропозиція укласти договір, яка надіслана відповідачу 24 січня 2025 року. До пропозиції також долучено: Положення про порядок надання в користування (найм) кімнат (квартир) гуртожитку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; Звіт про незалежну оцінку вартості 1 кв. м, виділеного в натурі нерухомого майна при здачі в оренду, відповідно до якого на підставі аналізу результатів обстеження, проведених розрахунків і враховуючи місце розташування, функціональне призначення, етажність, фізичний стан, наявність оздоблення, середньо ринкова вартість 1 кв. м, виділеного в натурі нерухомого майна при передачі в оренду, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на дату оцінки без урахування ПДВ, складає 27 грн.

Позиція Верховного Суду

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Проживання у гуртожитку на правових підставах - проживання у гуртожитку (використання жилої площі в гуртожитку в якості житла) відповідно до цього Закону, а саме: а) у відомчих гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР; б) у гуртожитках колишніх державних і комунальних підприємств та організацій, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі масової приватизації та корпоратизації: до включення таких гуртожитків до статутних капіталів зазначених товариств та після передачі таких гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР; після включення таких гуртожитків до статутних капіталів зазначених товариств до передачі таких гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону - за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР, або на підставі договору оренди житла, укладеного згідно із статтями 810, 811-813 Цивільного кодексу України на вимогу власника гуртожитку (його представників), за умови, що мешканець гуртожитку або його сім`я були вселені у гуртожиток на підставі спеціального ордера та проживали у гуртожитку за договором найму жилого приміщення (пункт 14 частини першої статті 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»).

У спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору (частина дев`ята статті 265 ЦПК України).

У спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в позові та в резолютивній частині судового рішення в обов`язковому порядку мають вказуватися позовні вимоги та рішення суду з кожної спірної умови договору або умови всього договору, якщо інша сторона взагалі відмовляється від укладення відповідного договору (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 лютого 2019 року в справі № 915/1401/17, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 127/4954/19 (провадження № 61-20529св19)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 127/4954/19 (провадження № 61-20529св19) зазначено, що «у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в позові та в резолютивній частині судового рішення в обов`язковому порядку мають вказуватися позовні вимоги та рішення суду з кожної спірної умови договору або умови всього договору, якщо інша сторона взагалі відмовляється від укладення відповідного договору. Тобто, вирішуючи дану категорію спорів у своїх рішеннях суди повинні зазначати, зокрема, у рішенні про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект цього договору. […] ОСОБА_1 при пред`явленні позовної вимоги про зобов`язання укласти договір найму квартири АДРЕСА_1 до позовної заяви не додала проект договору, а суд першої інстанції, не дивлячись на цей недолік позовної заяви, в порушення вимог частини дев`ятої статті 265 ЦПК України задовольнив цю вимогу, зобов`язавши виконавчий комітет Вінницької міської ради укласти з ОСОБА_1 договір найму вказаної квартири. При цьому суд не звернув увагу, що наймодавцем (стороною, яка зобов`язана укласти такий договір) має бути житлово-експлуатаційна організація».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 грудня 2025 року в справі № 726/1063/23 (провадження № 61-16305св24) вказано, що:

«Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 404/6748/15-ц (провадження № 61-17486св18) зазначив, що правовідносини, які виникають між мешканцем гуртожитку і його власником (володільцем), є договірними і належать до правовідносин з договору найму жилого приміщення у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утримання (комунальних послуг). Громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов`язані своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги.

Суд вправі задовольнити позов про спонукання укласти договір лише в разі, якщо встановить, що існує правовідношення, в силу якого сторони зобов`язані укласти договір, але одна із сторін ухилилася від цього. При цьому у справі має бути доведено наявність відповідного правовідношення, а саме прямого законодавчого обов`язку відповідача щодо укладення договору (пункт 6.2.2 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26 жовтня 2018 року у справі № 910/15590/17).

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 як власник кімнат № 105 «б» , № 210 на АДРЕСА_1 , які займає відповідач із дітьми, просила суд визнати укладеним договір найму житлових приміщень у гуртожитку у запропонованій позивачем редакції, яка містить, зокрема, плату за користування житлом, її структуру та строки внесення. ОСОБА_1 направила ОСОБА_4 пропозицію укласти договір найму житлових приміщень у гуртожитку з 02 січня 2023 року разом із проєктом договору, яку відповідач отримала 27 грудня 2022 року, однак залишила без реагування.

Верховний Суд у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 910/6139/20 зазначив, що вимогу позивача про зобов`язання укласти договір у певній редакції у випадках, які допускають вирішення таких спорів судом, слід тлумачити як вимогу про визнання укладеним такого договору в судовому порядку у запропонованій позивачем редакції, що не суперечить способам захисту, визначеним пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України. За наслідками розгляду такої вимоги у резолютивній частині свого рішення суд має зробити висновки про визнання укладеним договору у запропонованій позивачем редакції, виклавши текст редакції договору, яка за висновками суду відповідає вимогам законодавства та визнається судом укладеною, чи висновки про відмову у визнанні укладеним договору у запропонованій позивачем редакції.

Касаційна скарга не містить доводів щодо невідповідності запропонованого позивачем проєкту договору найму житлових приміщень у гуртожитку вимогам Положення про гуртожитки, Закону про забезпечення прав мешканців гуртожитків та ЦК України стосовно істотних умов такого договору.

Розглядаючи спір, що виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи заявника про те, що вона проживає та користується кімнатами № 105 «б» , № 210 у гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , натомість ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень за вказаною адресою, не заслуговують на увагу, оскільки судовим рішенням у справі № 726/876/21 встановлено, що будинок на АДРЕСА_1 є гуртожитком, тому такі обставини не підлягають доказуванню повторно на підставі частини четвертої статті 82 ЦПК України. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (том 1, а. с. 9, 10) також відсутні посилання на те, що ОСОБА_1 є власником саме нежитлових приміщень за цією адресою».

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

Постанова суду апеляційної інстанції складається з, зокрема, мотивувальної частини із зазначенням: мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (підпункт в пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України).

Касаційний суд зауважує, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постановуВерховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), постановуВерховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23)).

Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, чи оскаржувати рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22)).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року у справі № 755/17900/18 (провадження № 61-11252св20) зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.В апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - адвоката Москаля Г. Г. відсутні посилання на набуття ТОВ «ФК «Фактор Плюс» у позасудовий спосіб права власності на іпотечне майно, у зв`язку із цим заявником реалізація іпотекодержателем такого права не пов`язується з наявністю/відсутністю та розміром заборгованості за кредитним договором. При цьому представник відповідачки в апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції, повернувши справу на новий розгляд до місцевого суду, а не ухвалити нове рішення у справі. Таким чином, всупереч принципу диспозитивності цивільного судочинства й вимогам статті 367 ЦПК України апеляційний суд вийшов за межі доводів та вимог апеляційної скарги. При цьому, апеляційний суд належним чином не обґрунтував вихід за межі доводів і вимог апеляційної скарги та не зазначив, чи було ним встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. Ураховуючи те, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги, безпідставно вийшовши за їх межі, не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а також не дослідив, чи правильно застосував суд першої інстанції норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, Верховний Суд вважає, що апеляційний суд не виконав покладений на нього процесуальний обов`язок під час розгляду справи в апеляційному порядку».

У постанові Велика Палата Верховного Суду від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20 вказано, що

«79. Межі розгляду справи апеляційним судом окреслені в частині першій статті 367 ЦПК України, згідно з якою суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

80. Відповідно до частини четвертої вказаної статті суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

81. За змістом частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

82. Отже, процесуальним законом чітко визначені як межі розгляду справи апеляційним судом, так і його повноваження щодо скасування, зміни та ухвалення нового рішення по суті спору, підставою для чого не може бути сам по собі пропуск строку на подання заяви про перегляд заочного рішення. Із цих же підстав не може бути і залишено без змін заочне рішення суду, оскільки апеляційний суд в силу статті 375 ЦПК України зобов`язаний перевірити додержання норм матеріального права.

83. Так само суд апеляційної інстанції не може вийти і за межі доводів апеляційної скарги, погіршивши при цьому становище заявника (відповідача, який подав апеляційну скаргу). Зазначене узгоджується з принципом заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius), який відомий ще із часів римського права та існував у зв`язку з іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно з тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги.

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання укладеним договору найму житлових приміщень в гуртожитку;

суд першої інстанції міркував так, що позов про визнання укладеним договору найму житлових приміщень в гуртожитку обґрунтований, а тому підлягає задоволенню;

в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржила відповідачка, яка вказувала, що: висновки суду першої інстанції необґрунтовані та такі, що суперечить фактичним обставинам і письмовим доказам, що знаходяться у матеріалах справи; судом першої інстанції не надано належної юридичної оцінки тій обставині що згідно правовстановлюючих документів, тобто документів, які посвідчують правовий зв`язок конкретного майна з особою його власника, складених у порядку, передбаченому законодавством, позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить виділене в натурі нерухоме майно - нежитлове приміщення, розташоване по АДРЕСА_1 . Таким чином, визнання укладеним договору найму житлового приміщення у нежитловій будівлі суперечить положенням статті 810 ЦК України, що вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального права; судом першої інстанції не надано належної юридичної оцінки тій обставині, що в матеріалах справи , належні та допустимі докази, які б доводили, що ОСОБА_2 не сплачуються витрати на оплату житлово-комунальних послуг (з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з побутовими відходами), інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання у житловому приміщенні, яке відповідачкою використовується, відсутні; судом першої інстанції не в повній мірі з врахуванням вимог статті 89 ЦПК України надано належну юридичну оцінку зібраним у справі доказам, що підтверджують фактичні обставини у даному цивільному спорі (див.: том 1, а. с. 146 - 149);

апеляційний суд міркував так, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та в позові відмовити, оскільки договір запропонований ОСОБА_1 проект договору найму житлових приміщень в гуртожитку не відповідає вимогам ЦК України, Положення про гуртожитки, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про благоустрій населених пунктів» (а. с. 62, том 2) При цьому в постанові апеляційного суду вказано, що колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (а. с. 55, зворот, том 2);

суд апеляційної інстанції не врахував, що зобов`язаний перевірити законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; відповідачка не обґрунтовувала свою апеляційну скаргу тим, що проект договору найму житлових приміщень в гуртожитку не відповідає вимогам ЦК України, Положення про гуртожитки, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про благоустрій населених пунктів». Тобто апеляційний суд вийшов за межі наданих цивільним процесуальним законом повноважень і по суті рішення суду першої інстанції не перевірив доводи апеляційної скарги та зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позову.

Тому постанову апеляційного суду належить скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстав для висновку про те, що оскаржена постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Чернівецького апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко