Справа № 685/947/25
Провадження № 4-с/685/1/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року селище Теофіполь

Теофіпольський районний суд Хмельницької області у складі:

головуючої судді Турчин-Кукаріної І.В., за участю секретаря судового засідання Медун В.Р.,

під час розгляду скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», заінтересована особа: ОСОБА_1 , про визнання неправомірними дій начальника Теофіпольського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Непотас І.В., щодо винесення постанови від 14.11.2024 про закінчення виконавчого провадження № 36451412, визнання неправомірною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

До Теофіпольського районного суду Хмельницької області надійшла скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» на дії начальника Теофіпольського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Непотас І.В. щодо винесення постанови від 14.11.2024 про закінчення виконавчого провадження № 36451412, заінтересована особа ОСОБА_1 .

Незгоду з оскаржуваною постановою обґрунтовано тим, що її винесено з порушенням вимог законодавства, про винесення постанови ТОВ «Брайт Інвестмент» стало відомо лише 16.09.2025, у зв`язку з чим представник ТОВ «Брайт Інвестмент» просив поновити строк для подання скарги на дії начальника Теофіпольського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Непотас І.В. щодо винесення постанови від 14.11.2024 про закінчення виконавчого провадження № 36451412; а також просив суд визнати дії начальника Теофіпольського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Непотас Ірини Василівни неправомірними; постанову начальника Теофіпольського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Непотас Ірини Василівни від 14.11.2024 року про закінчення виконавчого провадження № 36451412 визнати неправомірною та скасувати; стягнути з Теофіпольського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) витрати на професійну правничу допомогу.

У скарзі зазначено про намір скаржника подати суду додаткові докази після їх надходження від органу державної виконавчої служби у відповідь на адвокатський запит від 22.09.2025.

Ухвалою судді Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 01.10.2025 клопотання представника ТОВ «Брайт Інвестмент» про поновлення строку для подання скарги задоволено, прийнято до розгляду скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» та призначено судове засідання для розгляду скарги на 14.10.2025, в яке представник заявника та заінтересована особа не прибули, засідання відкладено на 20.10.2025, в яке учасники справи не прибули, а від заінтересованої особи ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення судового засідання з метою реалізації ним права на професійну правничу допомогу.

У судове засідання, призначене на 29.10.2025, прибули заінтересована особа ОСОБА_1 та начальник Теофіпольського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Непотас І.В., яка просила відкласти судове засідання у зв`язку з реорганізацією установи і неможливістю на цей час надати документи на підтвердження її повноважень.

04.11.2025 начальник Теофіпольського відділу ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області ЦМУМЮ (м. Київ) Непотас І.В. подала до суду заяву про залишення скарги без розгляду, мотивовану тим, що 03.11.2025 в порядку вимог ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» постанову від 14.11.2024 про закінчення виконавчого провадження за ВП № 36451412 скасовано, виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/2217/20/12, виданого 06.02.2012 Теофіпольським районним судом Хмельницької області, про стягнення 214 700,18 грн заборгованості за кредитним договором, солідарно (боржник: ОСОБА_1 ), відновлено. До заяви долучено копію постанови про скасування процесуального документа від 04.11.2025, ВП № 36451412.

Судове засідання, призначене на 04.11.2025, було відкладено на 05.11.2025, за відсутністю вільної зали судового засідання через проведення ремонтних робіт. 05.11.2025 учасники справи в засідання не прибули, судове засідання відкладено на 19.11.2025.

У судове засідання 19.11.2025 учасники справи не прибули, ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи у її відсутності, суд постановив ухвалу про відкладення засідання на 02.12.2025 з викликом учасників справи, процесуальним рішенням про приєднання до матеріалів скарги копії постанови про скасування начальником Теофіпольського відділу ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України процесуального документа від 03.11.2025 у ВП № 36451412, з роз`ясненням скаржнику необхідності висловити позицію та повідомити про те, чи підтримує він скаргу за вказаних обставин справи.

У судове засідання 02.12.2025 учасники справи не прибули, заяв чи клопотань від скаржника не надходило. Завершення розгляду скарги суд визнав неможливим у зв`язку з тим, що доказів, які скаржник мав намір подати суду після їх отримання на адвокатський запит, подано не було.

Позицію Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» по скарзі за змінених обставин справи висловило лише 04.12.2025, коли представниця скаржника ОСОБА_2 подала до суду клопотання про долучення доказів, до якого долучила відповідь на адвокатський запит щодо надання Теофіпольським відділом ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області ЦМУМЮ (м. Київ) розрахунку залишку заборгованості у валюті кредиту.

У клопотанні представниця скаржника зазначає, що з наданих у відповіді на адвокатський запит платіжних доручень неможливо встановити належне виконання в повному обсязі рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 10.01.2012 у справі № 2/2217/20/12 про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та її поручителя, ОСОБА_3 , за кредитним договором «Автопакет» № 15/04/2008/840-К/83 від 15.04.2008 26 919 доларів 29 центів США, 1700 грн судового збору та 120 грн ІТЗ розгляду цивільної справи судом. Надані державним виконавцем докази свідчать про неналежне виконання рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 10.01.2012 у справі № 2/2217/20/12, відтак представниця скаржника вважає, що існують об`єктивні і обґрунтовані підстави для задоволення скарги ТОВ «Брайт Інвестмент» у повному обсязі.

12.01.2026 начальник Теофіпольського відділу ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області ЦМУМЮ (м. Київ) Непотас І.В. подала до суду заяву, в якій заперечила проти задоволення вимоги скаржника про стягнення з ДВС витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом скарги.

У судове засідання 12.01.2026 учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи судом, не з`явилися.

У судове засідання 15.01.2026 учасники справи не прибули вчергове, однак враховуючи подані раніше учасниками справи заяви і клопотання, а також враховуючи факт подання суду скаржником доказів, про намір подати які після їх отримання на адвокатський запит він зазначав у скарзі, суд вважає за можливе розглянути скаргу за фактичною явкою учасників провадження, адже відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглядаючи скаргу в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, суд встановив фактичні обставини справи та застосував такі положення закону і релевантні правові позиції Верховного Суду.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 10.12.2012 у справі № 2-410/11 (провадження № 2/2217/20/2012) позов ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ КБ «Надра» 26 919 (двадцять шість тисяч дев`ятсот дев`ятнадцять) доларів 29 центів США, що еквівалентно 214 700 (двісті чотирнадцять тисяч сімсот) грн 18 коп. заборгованості за кредитним договором, 1700 грн судового збору та 120 грн витрат на ІТЗ розгляду цивільної справи.

Як вбачається із копії виконавчого листа № 1 у справі № 2/2217/20/12, виданого Теофіпольським районним судом Хмельницької області 06.02.2012, із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стягнуто солідарно на користь ПАТ КБ «Надра» 26 919 (двадцять шість тисяч дев`ятсот дев`ятнадцять) доларів 29 центів США, що еквівалентно 214 700 (двісті чотирнадцять тисяч сімсот) грн 18 коп. заборгованості за кредитним договором.

Постановою державного виконавця від 08.02.2013 відкрито виконавче провадження № 36451412 з виконання виконавчого листа № 2/2217/20/12, виданого 06.02.2012 Теофіпольським районним судом Хмельницької області, про стягнення з ОСОБА_1 214 700,18 грн заборгованості за кредитним договором, солідарно.

Ухвалою Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 02.02.2022 у справі № 2-410/11, провадження № 6/685/2/22, заяву ТОВ «Брайт Інвестмент» про заміну сторони виконавчого провадження задоволено, замінено сторону у виконавчому провадженні № 36451412 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра», як вибулої сторони, на його правонаступника ТОВ «Брайт Інвестмент», як такого, що набув усі права та обов`язки стягувача.

14.11.2024 начальником Теофіпольського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Непотас І.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 36451412.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, однією із засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України, статтею 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

У Постанові Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» зазначалось, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень. При розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Виконання судового рішення, відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26.06.2013 у справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, невід`ємною частиною права на суд та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності, який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

Згідно з практикою ЄСПЛ, п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання завдання шкоди одній із сторін.

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах Горнсбі проти Греції від 19.03.1997, Ясіун`єне проти Литви від 06.03.2003, Руйану проти Румунії від 17.06.2003, Півень проти України від 29.06.2004).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для законного сподівання на виплату такої заборгованості і становить майн цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі Агрокомплекс проти України від 25.07.2013).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

За змістом ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, гласності та відкритості виконавчого провадження, розумності строків виконавчого провадження, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі цієї норми Конституції України виконавець має діяти винятково в межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження», в тому числі дотримуватися імперативних норм про компетенцію (права та обов`язки).

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За змістом п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалюючи рішення від 10.01.2012 у справі № 2/2217/20/12 та видаючи відповідний виконавчий лист № 1 від 06.02.2012, Теофіпольський районний суд Хмельницької області визначив стягнення з боржника суми в іноземній валюті з визначенням її еквіваленту на день ухвалення рішення суду за офіційним курсом НБУ у національній валюті України.

Враховуючи викладене, виконавець зобов`язаний під час примусового виконання зазначеного виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, керуватися положеннями статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки між стягувачем та боржниками існувало валютне грошове зобов`язання і кошти з боржника стягнуто судом в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

При цьому, Конституція України не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Згідно зі ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», яка регламентує особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень під час обчислення боргу в іноземній валюті, у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими ч. 1 і ч. 2 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець на відповідний рахунок приватного виконавця (ч. 3 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч. 4, ч. 5 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», кошти виконавчого збору, стягнуті під час виконання рішення про стягнення коштів в іноземній валюті, відповідно до цієї статті підлягають валютообмінній фінансовій операції, а одержані після цього кошти у гривнях зараховуються до Державного бюджету України. Витрати у зв`язку з валютообмінними фінансовими операціями та інші витрати, пов`язані з перерахуванням коштів, покладаються на боржника.

При цьому, погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що виконуючи зобов`язання за виконавчим документом у національній валюті, боржник повинен брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти саме на день платежу.

Зі скарги та долучених до неї матеріалів вбачається, що у ході виконавчого провадження за виконавчим листом № 1 у справі № 2/2217/20/12, виданим Теофіпольським районним судом Хмельницької області 06.02.2012, вимог ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» щодо виконання рішень під час обчислення боргу в іноземній валюті не було дотримано, що призвело до неповного виконання рішення суду, що в свою чергу свідчить про передчасність закінчення виконавчого провадження та про неправомірність дій щодо складення виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження № 36451412 від 14.11.2024.

Так, із результатів системного аналізу наданих скаржником копій платіжних доручень, отриманих на адвокатський запит від державного виконавця, та копії оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження вбачається недотримання вимог ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у ході виконання рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 10.01.2012 у справі № 2/2217/20/12 про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за кредитним договором «Автопакет» № 15/04/2008/840-K/83 від 15.04.2008 26919 доларів 29 центів США, 1700 грн судового збору та 120 грн ІТЗ про стягнення грошових коштів у іноземній валют.

У цьому зв`язку суд констатує передчасність закінчення виконавчого провадження № 36451412 від 14.11.2024, оскільки перераховані боржником на користь стягувача суми грошових коштів не відповідають сумам, визначеним у рішенні суду, яке набрало законної сили та тому фактичного повного виконання судового рішення згідно з виконавчим документом станом на 14.11.2024 не відбулося.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, ч. 2 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25.03.2024 у справі № 461/2729/22 (провадження № 61-10834сво22) зазначав, що у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021 у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) зроблено висновок, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч.1 ст. 599 ЦК України); усталено як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади, згідно яких здійснюється виконання зобов`язання. Як правило, виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (ч. 3 ст. 509 ЦК України). Принцип належного виконання рішення суду полягає в тому, що виконання має бути проведено: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), виснувано, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.

Об`єднана палата зауважила, що перерахування стягувачеві суми меншої, ніж зазначена у резолютивній частині судового рішення (виконавчому документі), не вважається належним виконанням судового рішення. Предметом грошового зобов`язання є грошові кошти, виражені у відповідній валюті. Сплата (перерахування) коштів у розмірі меншому, ніж зазначена у резолютивній частині судового рішення (виконавчому документі), свідчить про порушення принципу належного виконання в частині належного предмету виконання.

Окрім цього, у п. 79 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) сформульовано правовий висновок, згідно з яким якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.

На вимогу ст. 263 ЦПК України, яка встановлює вимоги щодо законності у обґрунтованості судового рішення, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наведені вище положення закону та висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд дійшов висновку, що скарга з вимогами про визнання дій начальника Теофіпольського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Непотас Ірини Василівни неправомірними та про визнання постанови начальника Теофіпольського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Непотас Ірини Василівни від 14.11.2024 року про закінчення виконавчого провадження № 36451412 неправомірною та її скасування, є обґрунтованою, а зазначені у ній доводи знайшли своє підтвердження, натомість постанова державного виконавця від 14.11.2024 про закінчення виконавчого провадження № 36451412 не ґрунтується на положеннях ст. 39 та ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим наявні правові підстави для задоволення вимоги скарги щодо визнання дій начальника Теофіпольського відділу ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області ЦМУМЮ (м. Київ) Непотас І.В. щодо винесення постанови від 14.11.2024 про закінчення виконавчого провадження № 36451412 неправомірними.

Разом з тим, як вбачається із заяви начальника Теофіпольського відділу ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області ЦМУМЮ (м. Київ) Непотас І.В., поданої суду 04.11.2025 за № 16577 вих., про залишення скарги без розгляду, та з копії постанови про скасування процесуального документа від 03.11.2025 у ВП № 36451412, постанову від 14.11.2024 про закінчення виконавчого провадження № 36451412 на час розгляду цієї скарги скасовано, виконавче провадження за виконавчим листом № 2/2217/20/12, виданим 06.02.2012 Теофіпольським районним судом Хмельницької області про стягнення 214 700,18 грн заборгованості за кредитним договором, солідарно (боржник: ОСОБА_1 ), відновлено.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У постанові Верховного Суду від 20.09.2021 у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зроблено правовий висновок, що закриття провадження у справі це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи; п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод); Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір; під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення; підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу; правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

08.06.2022 Велика Палата Верховного Суду у справі № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21) зазначила, що інститут аналогії закону і аналогії права доктринально обґрунтований і застосовувався судами задовго до часткового відображення цього інституту в законодавстві; необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) випливає з того, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону. Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли на переконання суду, певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні. Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово застосовувала аналогію у процесуальному праві, зокрема у постановах від 26.06.2019 у справі № 905/1956/15 (провадження № 12-62гс19, пункт 6.27), від 27.11.2019 у справі № 629/847/15-к (провадження № 13-70кс19), від 16.06.2020 у справі № 922/4519/14 (провадження № 12-34гс20, пункт 6.19), від 13.01.2021 у справі № 0306/7567/12 (провадження № 13-73кс19, пункт 28), від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20, пункт 105).

Застосування аналогії у процесуальному праві в певних випадках дає змогу ухвалити справедливе рішення. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 905/1956/15 (провадження № 12-62гс19, пункт 6.27) застосування аналогії дозволило замінити одного відповідача двома, що і забезпечило справедливість постанови. Тому відсутність у процесуальних кодексах положень про процесуальну аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії (пункти 77-82 постанови у справі № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21).

Скаргу в цій справі подано в порядку судового контролю за виконанням судових рішень у цивільних справах, що у даній правозастосовній ситуації не є цивільно-правовим спором у його прямому розумінні, проте з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду у справі у тому числі, у справі № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21) від 08є06є2022, ця обставина не виключає можливості застосувати положення процесуального закону, а саме ст. 255 ЦПК України, до цих процесуальних правовідносин за аналогією.

Відтак, оскільки оскаржувану постанову на час розгляду скарги скасовано уповноваженою посадовою особою 03.11.2025, а виконавче провадження № 36451412 на час розгляду скарги відновлено, суд вважає, що провадження у частині вимоги скарги ТОВ «Брайт Інвестмент» про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження № 36451412 від 14.11.2024, винесеної начальником Теофіпольського відділу ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області ЦМУМЮ (м. Київ) Непотас І.В. від 14.11.2024 слід на підставі ст. 255 ЦПК України закрити за відсутністю предмету оскарження.

Разом з тим, вимоги скарги в частині визнання неправомірними дій начальника Теофіпольського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Непотас І.В. щодо винесення постанови від 14.11.2024 про закінчення виконавчого провадження № 36451412 та в частині визнання неправомірною постанови від 14.11.2024 про закінчення виконавчого провадження № 36451412 суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Розглядаючи скаргу в порядку судового контролю, суд не вправі підміняти державний орган, дії, бездіяльність якого оскаржуються, приймати замість нього рішення, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Чинне процесуальне законодавство України не наділяє суди повноваженнями щодо зобов`язання державних виконавців вчиняти або утриматися від вчинення конкретні виконавчі дії, що не звільняє начальника Теофіпольського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Непотас І.В. від обов`язку усунути встановлені судом в цій ухвалі порушення порядку виконання рішення суду і поновити кореспондуючі зазначеному обов`язку права стягувача на повне виконання рішення суду.

Щодо стягнення з Теофіпольського відділу ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області ЦМУМЮ (м. Київ) витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.

Скаржник у скарзі зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу), які ТОВ «Брайт Інвестмент» понесло і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, складає 20 000,00 грн.

12.01.2026 начальник Теофіпольського відділу ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області ЦМУМЮ (м. Київ) Непотас І.В. подала до суду заяву, в якій заперечила проти задоволення вимоги скаржника про стягнення з ДВС витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом скарги.

За змістом ст. 452 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, за визначеними у ній правилами, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч.ч. 5-6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підставі ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Оскільки в матеріалах справи відсутні як будь-які належні, допустимі та достатні докази понесення скаржником витрат на професійну правничу допомогу, так і відсутня заява скаржника про намір їх подати, суд вважає, що у стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.

Відповідно до ст. 453 ЦПК України, про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Ураховуючи наведене, керуючись статтями 255, 353, 354, 447, 451, 453 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», заінтересована особа: ОСОБА_1 , про визнання незаконними дій начальника Теофіпольського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Непотас І.В. щодо винесення постанови від 14.11.2024 про закінчення виконавчого провадження № 36451412, визнання неправомірною та скасування постанови задовольнити частково.

Провадження за вимогою скарги ТОВ «Брайт Інвестмент» про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження № 36451412 від 14.11.2024, винесеної начальником Теофіпольського відділу ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області ЦМУМЮ (м. Київ) Непотас І.В. від 14.11.2024 закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України за відсутністю на час розгляду скарги предмету оскарження.

Визнати неправомірними дії начальника Теофіпольського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Непотас І.В. щодо винесення постанови від 14.11.2024 про закінчення виконавчого провадження № 36451412.

Визнати неправомірною постанову начальника Теофіпольського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Непотас І.В. від 14.11.2024 про закінчення виконавчого провадження № 36451412.

У задоволенні решти вимог скарги відмовити.

Зобов`язати начальника Теофіпольського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Непотас І.В. здійснити виконання рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 10.12.2012 у цивільній справі № 2-410/11 з урахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині цієї ухвали, з дотриманням положень ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Зобов`язати начальника Теофіпольського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Непотас І.В. повідомити суд і заявника про виконання цієї ухвали не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Ухвала може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвалу складено і підписано 15.01.2026.

Головуюча суддя Турчин-Кукаріна І.В.