Справа № 148/2253/25
Провадження №6/148/1/26
УХВАЛА

29 січня 2026 року Тульчинський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Штифурко Л.А.,

секретаря Лиженко Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань м. Тульчина заяву ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення суду, -

встановив:

ОСОБА_1 23.12.2026 звернулася до суду із заявою пророзстрочення виконання рішення суду, яка мотивована тим, щов неї відсутня реальна фінансова можливість виконати зазначене рішення негайно та погасити заборгованість перед позивачем у повному обсязі одним платежем. Вона перебуває у скрутному матеріальному становищі, яке є наслідком повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України. У неї відкрито декілька кредитних договорів з різними фінансовими установами, а щомісячні обов`язкові платежі за ними становлять значну частину будь-яких можливих надходжень, що унеможливлює формування заощаджень або наявність фінансових ресурсів для існування. Вона не має доступу до достатніх коштів для покриття поточних витрат, оскільки весь наявний дохід спрямовується на обов`язкові платежі за кредитами та житло, а інших джерел доходу чи активів немає. Підприємницьку діяльність вона не здійснювала та не здійснює, додаткових видів заробітку чи фінансових заощаджень не має. Вважає, що одноразове стягнення всієї суми боргу є фактично неможливим і суперечить принципам справедливості, пропорційності та гуманності, які мають застосовуватись під час виконання судових рішень, особливо за участю фізичної особи, що опинилася у складному матеріальному становищі не з власної вини, а, зокрема, внаслідок нарахування кредитором відсотків, які в рази перевищують тіло кредиту.

Як на докази своїх доводів ОСОБА_1 посилається на довідку форми ОК-5, згідно якої не отримує жодного доходу, за рахунок якого могла б погасити заборгованість у повному обсязі.

На підставі викладеного, просить заборгованість за рішенням, яке ухвалив Тульчинський районний суд Вінницької області від 05.12.2025 в рамках справи №148/2253/25 за позовом ТОВ «ФК «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на загальну суму 42949,68 грн. розстрочити шляхом внесення відповідачем грошових коштів на банківський рахунок ТОВ «ФК «ЕЙС» за наступним графіком погашення боргу:

до 15.01.2026 - 3579,14 грн.; до 15.02.2026 - 3579,14 грн.; до 15.03.2026 - 3579,14 грн.; до 15.04.2026 - 3579,14 грн.; до 15.05.2026 - 3579,14 грн.; до 15.06.2026 - 3579,14 грн.; до 15.07.2026 - 3579,14 грн.; до 15.08.2026 - 3579,14 грн.; до 15.09.2026 -3579,14 грн.; до 15.10.2026 - 3579,14 грн.; до 15.11.2026 - 3579,14 грн.; до 15.12.2026 - 3579,14 грн.

В судове засідання відповідачка ОСОБА_1 не з`явилася, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином. В своїй заяві просить розглянути дану заяву за її відсутності.

В судове засідання представник позивача не з`явився, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив.

У відповідності до ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи.

Вивчивши доводи заяви про розстрочення виконання рішення суду, матеріали цивільної справи № 148/2253/25, суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

За приписами ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом.

У п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року у справі Шмалько проти України (заява N 60750/00) суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Правові висновки про те, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як складову частину судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якій йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу, містяться також у рішеннях Європейського суду у справі Горнсбі проти Греції.

У рішенні від 17 травня 2005 року по справі Чіжов проти України (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на доступ до суду включає право на своєчасне виконання рішення (рішення у справі Трихліб проти України, заява №58312/00, пп.25-32, від 20 вересня 2005 року, у справі Іммобіліаре Саффі проти Італії, заява №22774/93, ЄСПЛ 1999-V, п.66).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру..., а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежить, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Відповідно до ч. 1, 2, 5, 7 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Згідно правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 796/43/2018, підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Верховний Суд в постанові від 27 червня 2018 року по справі за № 813/8842/13-а зазначив, що підставою для застосування правил цієї норми є виняткові обставини, що перешкоджають належному виконанню судового рішення в справі, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Право сторони звернутися із заявою про розстрочку виконання рішення суду передбачене також статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо).

Системний аналіз зазначених норм законодавства свідчить, що закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.

Підставою для застосування статей 435 ЦПК України і 33 Закону України «Про виконавче провадження» є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен ураховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами (правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 796/43/2018, від 19 червня 2019 року у справі № 2-55/10).

Судом встановлено, що 05.12.2025 Тульчинським районним судом Вінницької області ухвалено заочне рішення у справі № 148/2253/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЕЙС" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно якого з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК "ЕЙС" стягнуто заборгованість за кредитним договором № 446458368 від 11.11.2023 в розмірі 33527,28 грн., а також судовий збір в сумі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн. (а.с. 166-178).

Вказане рішення суду набрало законної сили 16.01.2026.

23.12.2026 ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про розстрочення виконання рішення суду, основні доводи якої зводяться до скрутного матеріального становища відповідачки, яке не дає можливості погасити заборгованість за кредитом. В обгрунтування та доведення своїх доводів про скрутне матеріальне становище відповідачка надала суду індивідуальні відомості про застраховану особу форма ОК-5 Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за звітні роки: 2016, 2017, 2018, 2019.

Однак відповідачкою у заяві про розстрочення виконання рішення не наведено та не надано доказів на підтвердження наявності обставин, які мають характер особливих або виняткових, що перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим, а ті обставини, на які посилається відповідачка (скрутне матеріальне становище), не носять такого характеру. Адже, як слідує з аналізу ч. 2 ст. 617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставиною, яка є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов`язань.

Доказів на підтвердження того, що матеріальне становище ОСОБА_1 істотно погіршилося, чи виникли інші об`єктивні та виключні обставини в її житті, що унеможливлюють виконання судового рішення, крім посилань на те,що вона перебуває у скрутному матеріальному становищі, яке є наслідком повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України та, що у неї відкрито декілька кредитних договорів з різними фінансовими установами, відповідачкою суду не надано.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідачкою не надано доказів про доходи станом на час розгляду заяви про розстрочення виконання рішення суду, зокрема, відомостей з ДФС про доходи за 2024-2025 роки.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також суд виходить із того, що питання розстрочення виконання рішення суду має вирішуватись з додержанням балансу інтересів сторін, слугувати досягненню мети судового рішення з максимальним дотриманням співмірності негативних наслідків для боржника і стягувача.

Слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності виняткових обставин, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

На підтвердження заявлених вимог заявником не надано суду доказів про скрутне матеріальне становище, при цьому суд також зазначає, про те, що з матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_1 частково в рахунок сплати заборгованості сплачувались кошти, з часу ухвалення судом рішення.

Таким чином, наведені ОСОБА_1 обставини не є підставою для розстрочення виконання рішення в розумінні статті 435 ЦПК України.

На підставі викладеного, виходячи з принципів верховенства права, обов`язковості виконання судових рішень, відсутності виключних обставин для розстрочення виконання рішення, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для розстрочення виконання судового рішення у цій справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 260, 261, 353, 435 ЦПК України, суд -

постановив:

Заяву ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 05.12.2025, ухваленого у справі № 148/2253/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЕЙС" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повна ухвала складена 04.02.2026.

Суддя Л.А. Штифурко