КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/3405/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 ,

на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області

у складі судді Фінагеєвої І. О.

від 17 вересня 2025 року

у цивільній справі № 369/16184/25 Києво-Святошинського районного суду Київської області

за заявою ОСОБА_1 ,

заінтересована особа: Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області,

про встановлення факту самостійного виховання дитини до вісімнадцяти років,

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою, в якій просив встановити факт самостійного виховання дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до 18 років, який фактично спільно проживає із заявником та рідним братом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від народження і до сьогодні, в тому числі на підставі рішення Печерського районного суду міста Києва від 21.06.2023 у справі № 757/4115/20-ц за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2025 року відмовлено у відкритті провадження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, справу направити до районного суду для продовження розгляду.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність спору про право та безпідставно застосував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22. Зазначає, що спір щодо місця проживання дитини та участі у вихованні вже був вирішений рішенням Печерського районного суду міста Києва у справі № 757/4115/20-ц, яким визначено місце проживання дитини з батьком, а тому між ним та матір`ю дитини відсутні будь-які невирішені спори. Звертає увагу на те, що встановлення факту самостійного виховання дитини необхідне йому виключно для реалізації права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і не має на меті обмеження чи позбавлення батьківських прав матері. Апелянт наголошує, що чинне законодавство не передбачає іншого, позасудового порядку встановлення факту самостійного виховання дитини батьком, а відмова суду у відкритті провадження позбавляє його права на судовий захист та порушує інтереси дитини. Стверджує, що посилання суду на необхідність вирішення питання в позовному провадженні є недоречним, оскільки він не має наміру ініціювати позбавлення матері батьківських прав, а лише констатує факт її самоусунення від виховання.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів.

Служба у справа дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, подала заяву про розгляд справи без участі представника Служби.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення заявника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що із заяви про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком вбачається спір про право, який не підлягає розгляду в порядку окремого провадження. Врахувавши мету звернення заявника - отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а також посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22, суд дійшов висновку, що встановлення факту одноосібного виховання дитини пов`язане з оцінкою виконання іншим з батьків своїх обов`язків, стосується зміни обсягу сімейних прав та зачіпає публічно-правові інтереси. За таких обставин, керуючись положеннями частини четвертої статті 315 ЦПК України, суд відмовив у відкритті провадження та роз`яснив заявнику право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів. Однак визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення фактів у цьому порядку є те, що встановлення такого факту не повинно бути пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) сформувала правовий висновок, згідно з яким справи про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком (за наявності іншого з батьків, який не позбавлений батьківських прав) не підлягають розгляду в порядку окремого провадження. Суд зазначив, що доведення цього факту пов`язане з настанням обставин, за яких мати не виконує своїх обов`язків, що впливає на її права та інтереси дитини, а отже, свідчить про наявність спору про право.

Колегія суддів враховує, що судова практика у цій категорії справ є сталою та послідовною. Верховний Суд у своїх останніх рішеннях неодноразово наголошував на необхідності саме відмови у відкритті провадження у подібних випадках.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 20.01.2026 у справі № 705/7214/24 (провадження № 61-6387св25) колегія суддів погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у відкритті провадження за заявою про встановлення факту перебування дитини на утриманні. Верховний Суд вказав, що такий факт не може встановлюватися у безспірному порядку або за домовленістю батьків (зокрема, на підставі договору чи нотаріальної заяви), оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу найкращих інтересів дитини, а питання має вирішуватися у позовному провадженні із залученням органу опіки та піклування.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.12.2025 у справі № 361/11889/24 (провадження № 61-10239св25). Суд зазначив, що доведення факту самостійного виховання дитини батьком стосується зміни обсягу сімейних прав матері або невиконання нею обов`язків (умисного чи ні), що зумовлює відповідні правові наслідки. Відтак, такі вимоги не можуть з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків і мають вирішуватись у межах спору про право.

Також у постанові Верховного Суду від 15.08.2025 у справі № 709/1954/24 (провадження № 61-3860св25) вказано, що якщо метою встановлення факту є отримання соціально-правового статусу для відстрочки від мобілізації, то такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою, а також зачіпають права іншого з батьків, що унеможливлює розгляд справи в порядку окремого провадження.

Таким чином, суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального права та врахував актуальну практику Верховного Суду (постанови від 20.01.2026 у справі № 705/7214/24, від 29.12.2025 у справі № 361/11889/24).

Колегія суддів зазначає, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком неминуче пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків. Це стосується зміни обсягу сімейних прав або констатації невиконання (умисного чи ні) одним із батьків своїх обов`язків, що безумовно впливає на права й інтереси самої дитини та другого з батьків. Такий факт не може встановлюватись у безспірному порядку, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини, який вимагає детального дослідження, що можливо лише у позовному провадженні із залученням органу опіки та піклування.

Встановивши, що метою заявника є отримання відстрочки від мобілізації, а встановлення факту впливає на обсяг прав та обов`язків матері дитини (незалежно від того, чи заперечує вона проти цього факту), суд обґрунтовано відмовив у відкритті провадження на підставі ч. 4 ст. 315 ЦПК України.

Доводи апелянта про те, що питання місця проживання дитини вже вирішено рішенням Печерського районного суду міста Києва у справі № 757/4115/20-ц, і тому спору про право немає, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Визначення місця проживання дитини з батьком не є тотожним встановленню юридичного факту самостійного виховання дитини у розумінні повного самоусунення матері від своїх обов`язків. Згідно зі статтею 15 Сімейного кодексу України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні права та обов`язки (зокрема, обов`язок виховання та утримання дитини) є невідчужуваними. «Невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість добровільної відмови від них або їх припинення лише на підставі фактичного проживання дитини з іншим із батьків.

Відтак, встановлення факту самостійного виховання дитини батьком за наявності матері, яка не позбавлена батьківських прав, фактично спрямоване на зміну обсягу прав та обов`язків матері в судовому порядку, що безперечно свідчить про наявність спору про право, який має вирішуватися за правилами позовного провадження (наприклад, у спорі про стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав тощо), а не в спрощеному порядку окремого провадження.

Щодо доводів скарги про необхідність встановлення факту для реалізації права на відстрочку від мобілізації, колегія суддів зазначає наступне.

У постанові від 11.09.2024 Велика Палата Верховного Суду вказала: якщо метою встановлення факту є отримання певного соціально-правового статусу (зокрема, для відстрочки від мобілізації), то такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою вирішення питань, які мають вирішуватися у спорі з суб`єктом владних повноважень або у спорі про право між батьками щодо виконання ними своїх обов`язків.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши з тексту заяви та доданих матеріалів, що встановлення факту впливає на права та обов`язки матері дитини та має на меті створення умов для реалізації прав у публічно-правовій сфері, дійшов правильного висновку про наявність спору про право та обґрунтовано відмовив у відкритті провадження на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України.

Колегія суддів критично оцінює та відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що Постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22 є неконституційною, звужує зміст та обсяг прав заявника або обмежує його цивільну дієздатність, з огляду на таке.

Відповідно до частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Процесуальне законодавство не наділяє суд апеляційної інстанції повноваженнями здійснювати ревізію правових висновків Великої Палати Верховного Суду на предмет їх відповідності Конституції України чи відступати від них. Право на відступ від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду, має виключно сам Верховний Суд (Велика Палата або відповідна касаційна колегія в порядку передачі справи на розгляд палати/об`єднаної палати), а не суди першої чи апеляційної інстанцій.

Твердження апелянта про порушення його конституційних прав та обмеження цивільної дієздатності базуються на помилковому тлумаченні суті судового рішення про відмову у відкритті провадження. Вказаною Постановою Верховного Суду, як і оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції, заявника не позбавлено права на судовий захист та не обмежено у праві доводити факт самостійного виховання дитини. Судом лише визначено належну правову процедуру для реалізації цього права, а саме - позовне провадження, яке забезпечує паритетність сторін, змагальність процесу та повний захист прав усіх учасників сімейних правовідносин, включаючи інтереси дитини та іншого з батьків.

Застосування судом належної судової процедури (позовної замість окремої) не може вважатися обмеженням прав людини чи порушенням Конституції України, а навпаки, є гарантією дотримання принципу правової визначеності та верховенства права.

Таким чином, доводи апелянта про необхідність незастосування правового висновку Великої Палати Верховного Суду є безпідставними та такими, що суперечать вимогам ст. 263 ЦПК України.

Враховуючи наведене, оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи та узгоджуються з актуальною практикою Верховного Суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні (ухвалі), питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 лютого 2026 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов