УХВАЛА

30 січня 2026 року

м. Київ

справа № 611/73/22

провадження № 61-11623св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - Фермерське господарство Корнієнко Анатолія Івановича,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Гаврилюк»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Харківській області, Барвінківська міська рада Ізюмського району Харківської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Кот Тетяна Вікторівна, на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2024 року у складі судді Озерянської Ж. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року у складі колегії суддів Красвітної Т. П., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року Фермерське господарство Корнієнко Анатолія Івановича (далі - ФГ Корнієнко А. І.) звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Гаврилюк» (далі - СТОВ «Гаврилюк»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадаструу Харківській області, Барвінківська міська рада Ізюмського району Харківської області, про витребування земельних ділянок з чужого володіння.

Просило витребувати з володіння ОСОБА_1 земельні ділянки з кадастровими номерами :03:000:1020 - :03:000:1024, :03:000:1027, :03:000:1029 - :03:000:1031, :03:000:1033 - :03:000:1037, :03:000:1058, :03:000:1060; з володіння ОСОБА_2 та СТОВ «Гаврилюк» земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:1028; з володіння ОСОБА_3 і СТОВ «Гаврилюк» земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:1032.

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області рішенням від 06 листопада 2024 року позов задовольнив. Витребував у постійне користування ФГ Корнієнко А. І. з володіння ОСОБА_1 земельні ділянки з кадастровими номерами :03:000:1020 - :03:000:1024, :03:000:1027, :03:000:1029 - :03:000:1031, :03:000:1033 - :03:000:1037, :03:000:1058, :03:000:1060.

Витребував у постійне користування ФГ Корнієнко А. І. з володіння ОСОБА_2 та СТОВ «Гаврилюк» земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:1028.

Витребував у постійне користування ФГ Корнієнко А. І. з володіння ОСОБА_3 та СТОВ «Гаврилюк» земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:1032.

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Дніпровський апеляційний суд переглядав справу лише в межах доводів апеляційної скарги в частині вирішення позовних вимог ФГ Корнієнко А. І. до ОСОБА_1 про витребування земельних ділянок з чужого володіння.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 13 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_5 , залишив без задоволення, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2024 року в частині вирішення позовних вимог ФГ Корнієнко А. І. до ОСОБА_1 про витребування земельних ділянок з чужого володіння - без змін.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у вересні 2025 року, ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд ухвалою від 17 вересня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі № 611/73/22 та витребував її матеріали з Дніпровського районного суду Дніпропетровської області (назва суду відповідно до Закону України від 26 лютого 2025 року № 4273-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів»).

У вересні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відзивів на касаційну скаргу до Верховного Суду не надіслано.

Вивчивши матеріали справи та додані до них матеріали, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) виснувала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

У пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області ухвалою від 18 серпня 2022 року справу № 611/73/22 призначив до розгляду в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Конституційний Суд України Рішенням від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023 визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Конституційний Суд України керувався тим, що у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених ЦПК України (абзац четвертий пункту 7.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та / або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Конституційний Суд України наголосив, що унормування процесуальних відносин у спосіб визначення в ЦПК України підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовчої практики (абзац другий пункту 7.8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачуваним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Встановлений у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України такий «фільтр» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, як малозначність справи, не є непереборною перешкодою для доступу особи до суду касаційної інстанції. Тому пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України містить домірні засоби законодавчого унормування процесуальних правовідносин щодо відкриття касаційного провадження у малозначних справах (абзац третій пункту 7.10 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Згідно з частиною шостою статті 19 ЦПК України (у редакції на час відкриття провадження у справі та розгляду справи судом першої інстанції) для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У частині третій статті 274 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до сталої практики Верховного Суду з урахуванням змісту статті 19 ЦПК України у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України у структурі цього законодавчого акта (його загальні положення) суд має право віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду, у тому числі касаційній (постанови Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі № 583/783/18 (провадження № 61-10656св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 638/3055/17 (провадження № 61-988св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 761/13179/20 (провадження № 61-18097св20)).

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом спору у цій справі є вимоги майнового характеру про витребування майна з чужого незаконного володіння - земельних ділянок, які розташовані за адресою: Харківська область, Барвінківський район, Великокомишуваська сільська рада.

У постанові від 25 серпня 2020 року в справі № 910/13737/19 (провадження № 12-36гс20) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці. Тобто будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього. Отже, судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, стягнення, витребування або повернення майна - як рухомих речей, так і нерухомості - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

З огляду на матеріали справи, звертаючись до суду з позовною заявою у лютому 2022 року, ФГ Корнієнко А. І. визначило ціну позову, керуючись загальною вартістю всіх земельних ділянок відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельні ділянки щодо нормативної грошової оцінки цих земельних ділянок (а. с. 37-55, т. 1), а саме у розмірі 539 048,87 грн (59 010,50 грн + 17 230,27 грн + 32 949,06 грн + 36 618,19 грн + 37 734,63 грн + 36 658,96 грн + 33 825,68 грн + 30 128,16 грн + 26 353,39 грн + 21 024,66 грн + 18 744,86 грн + 20 013,02 грн + 21 358,50 грн + 22 277,42 грн + 24 868,66 грн + 33 515,19 грн + 33 298,11 грн + 33 439,61 грн).

У касаційній скарзі заявник зазначає ціну позову у розмірі 539 048,87 грн.

У постанові від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) Велика Плата Верховного Суду зазначила, що у процесуальному законодавстві діє принцип jura novit curia («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Заявлені позивачем вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння процесуальним законом визначені як майнові, а ціна позову, яка за інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельні ділянки у загальному розмірі становить 539 048,87 грн, не перевищує поріг, встановлений пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, що станом на 01 січня 2025 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 грн х 250 = 757 000 грн).

Європейський суд з прав людини зауважує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Ця справа не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до статей 389, 394 ЦПК України.

Водночас касаційна скарга містить посилання на підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відповідно до якого судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню у випадку, якщо справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Так заявник, обґрунтовуючи виняткове значення справи для нього як для учасника, зазначає, що внаслідок ухвалення оскаржуваних судових рішень суди фактично позбавили його права власності на придбані ним за відплатним договором земельні ділянки, що вважає фундаментальним порушенням його прав і охоронюваних законом інтересів відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції. На думку заявника, позбавлення його права власності відбулося без достатніх правових підстав і створило для нього надмірний тягар у значенні положень Конвенції.

Вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.

У цій справі спір стосується майнових прав приватних осіб, зокрема фізичної особи та фермерського господарства, що саме собою не свідчить про наявність значного суспільного інтересу.

Водночас аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв, заявник не навів.

Щодо виняткового значення справи для учасника справи, то в цьому випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником, зокрема це може бути посилання на те, що понесені ним матеріальні втрати (позбавлення права володіння шляхом витребування) спричинили значне погіршення його майнового стану або, що володіння і користування земельними ділянками було єдиним чи головним джерелом його доходу, на що заявник у касаційній скарзі не посилався.

Перевіривши доводи касаційної скарги на предмет наявності відповідних обставин винятковості, Верховний Суд вважає, що наведені скаржником обґрунтування не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки сам факт позбавлення права власності на земельні ділянки не може бути визначальним для виняткового значення справи.

Сама лише незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення для нього, оскільки це може бути його власною оцінкою та судженням у конкретній справі, учасником якої він є.

Верховний Суд, враховуючи засади змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, дослідив та взяв до уваги ціну та предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду такої категорії справ, зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19, постанови Верховного Суду від 09 квітня 2025 року у справі № 686/11964/18, від 24 квітня 2025 року у справі № 479/1652/23, від 01 липня 2025 року у справі № 906/3/24, від 12 листопада 2025 року у справі № 683/1770/23.

Європейський суд з прав людини у справі «Азюковська проти України» (рішення від 09 жовтня 2018 року, заява № 47921/08) зазначив, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Отже, учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Крім того, у касаційній скарзі заявник не посилається на підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, та Верховний Суд таких підстав не встановив.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави.

Верховний Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Відтак, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (рішення у справі «Пелевін проти України», заява № 24402/02, від 20 травня 2010 року).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17 (провадження № 14-53цс19) сформулювала правову позицію, згідно з якою, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, то у зв`язку з цим касаційне провадження у справі належить закрити.

Наведена правова позиція підлягає застосуванню судом до процесуальних правовідносин, що виникли під час розгляду цієї касаційної скарги.

З огляду на викладене, з метою забезпечення єдності та стабільності судової практики, забезпечення передбачуваності застосування правових норм, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Кот Т. В., на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року у справі № 611/73/22, оскільки вона подана на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню відповідно до вимог статті 389 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 396 ЦПК України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційне провадження підлягає закриттю, немає підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Кот Тетяна Вікторівна, на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року у справі за позовом Фермерського господарства Корнієнко Анатолія Івановича до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Гаврилюк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Харківській області, Барвінківська міська рада Ізюмського району Харківської області, про витребування земельних ділянок з чужого володіння.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк