Провадження № 2-о/161/44/26
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Пахолюка А.М.

при секретарі Корнійчук А.А.,

за участю:

заявника ОСОБА_1 ,

заінтересованої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_2 .

Заяву мотивує тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 13.03.2019 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . В шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказує, що разом із сином ОСОБА_3 та дочкою від попереднього шлюбу проживає за адресою своєї матері ОСОБА_4 , ОСОБА_2 проживає окремо після припинення шлюбних стосунків.

Однак, зазначає, що ОСОБА_2 не сприймає факту розлучення та відзначається проявами неконтрольованої агресії, неодноразово вчиняє домашнє насильство відносно неї в присутності сина, яка виражається в словесних образах, погрозах, приниженнях, нецензурною лайкою, штовханням.

З такого приводу, відносно ОСОБА_2 складались протоколи про вчинення домашнього насильства, виносився терміновий заборонний припис, та відповідними судовими рішеннями його визнавали винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 173-2, ч. 2 ст. 173-8 КУпАП.

Також вказує, що відносно дитини ОСОБА_2 налаштовує сина проти неї та її сім`ї, при цьому вона не створює перешкод для спілкування сина з батьком.

Крім того, ОСОБА_2 вороже відноситься до її матері ОСОБА_4 , яка також була потерпілою у справі про адміністративне правопорушення за вчинення домашнього насильства.

Вважає, що на даний час, наявні обґрунтовані ризики існування вірогідності продовження вчинення кривдником домашнього насильства та підставність застосування до нього спеціальних заходів щодо протидії вчинення такого насильства відносно неї, сина та її матері ОСОБА_4 .

На підставі наведеного, просить суд, прийняти рішення про видачу обмежувального припису стосовно кривдника ОСОБА_2 , яким визначити наступні заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки, а саме заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 : перебувати в місці проживання з постраждалими особами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 ; наближатися на відстань 300 метрів до постраждалих осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ; наближатися на відстань менше 300 метрів до місця проживання постраждалих осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 ; перебувати в місці роботи ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ; наближатись на відстань менше 300 метрів до місця роботи ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ; контактувати та спілкуватись у будь-який спосіб, а також вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку; особисто або через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, строком на 6 місяців.

У письмових поясненнях заінтересована особа ОСОБА_2 не погоджується із заявою ОСОБА_1 , оскільки, до заяви не додано жодних доказів, які б свідчили про те, що малолітня дитина зазнала психологічного, фізичного чи іншого насильства з його боку, наявність різних поглядів на методи виховання, релігійні переконання чи інші педагогічні аспекти є природним явищем для батьків, які проживають окремо. Вказує, що заявниця та її матір налаштовують дитину проти нього, не дотримуються рішення виконавчого комітету Луцької міської ради щодо його участі у вихованні сина, тому можуть виникати конфлікти з даного приводу. Також, зазначив, що через його медичний діагноз, інколи може бути надто емоційним, тому на даний час, відвідує психолога задля забезпечення спокою сина та його благополуччя, щоб правильно реагувати на випадки недопущення його до дитини.

Ухвалою суду від 23.12.2025 року відкрито провадження у справі.

В судовому засіданні заявниця заяву підтримала з підстав у ній зазначеній. Просила заяву задовольнити. Крім того, пояснила, що ОСОБА_2 постійно переслідує її, перегороджує виїзд з будинку, чинить психологічний тиск на сина, що негативно відображається на психічному здоров`ї її та сина.

Заінтересована особа в судовому засіданні заяву не визнав, просив відмовити в її задоволенні з підстав, наведених у письмовому поясненні. Також, суду пояснив, що зв`язок з сином для нього дуже важливий, не бажає розлучатися з дитиною та наразі проходить терапію по неконтрольованих приступах агресії.

Заслухавши думку учасників справи, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява частково підставна та підлягає до задоволення частково.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.04.2025 року, залишеного без змін постановою Волинського апеляційного суду від 16.06.2025 року, шлюб між заявницею ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 13-19).

В шлюбі у сторін народилася одна дитина, син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 12).

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 не приймає факту розлучення з заявницею, обмеженого доступу до спілкування з малолітній сином.

У зв`язку із такими обставинами, ОСОБА_2 агресивно відноситься до заявниці, переслідує її за місцем роботи, систематично вчиняє скандали, принижує словесно у присутності сина, чинить перешкоди у нормальному вихованні дитини та здійснює психологічний тиск на сина. Крім того, вчиняє психологічне насильство відносно матері заявниці ОСОБА_4 .

Зазначені обставини підтверджені судовими рішеннями, якими ОСОБА_2 неодноразово було притягнуто за вчинення дій, кваліфікованих як насильство в сім?ї, щодо ОСОБА_1 , її матері ОСОБА_4 , що також вчинялися у присутності малолітнього сина сторін ОСОБА_3 (а.с. 26-46, 51-54).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

За змістом частини 3 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Оцінюючи відносини між батьками, а також між ними та самою малолітньою дитиною, наявність ризиків застосування насильства щодо заявниці та малолітньої дитини, суд виходить з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.05.2025 року, залишеною без змін постановою Волинського апеляційного суду від 18.06.2025 року, ОСОБА_2 визнано винним за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2, ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, які виразились у тому, що ОСОБА_2 , зачинивши в автомобілі малолітню дитину ОСОБА_3 , не віддав його матері ОСОБА_1 , а також в присутності дитини вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно дружини, а саме: погрожував фізичною розправою та вчинив сварку. Крім того, вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно сина, а саме здійснював психологічний тиск на свою дитину, яка відмовлялась йти з ним на прогулянку (а.с. 38-46).

Також, постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.06.2025 року ОСОБА_2 визнано винним за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-8 КУпАП, яке виразилось у порушенні вимоги термінового заборонного припису, виданого терміном на 5 діб, а саме контактував з постраждалою особою ОСОБА_1 (а.с. 32-37).

Крім того, станом на дату звернення до суду щодо ОСОБА_2 було встановлено два заборонні приписи від 21.12.2025 року щодо заявниці ОСОБА_1 та малолітнього сина ОСОБА_3 , у зв`язку із вчиненням домашнього насильства психологічного та фізичного характеру щодо заявниці та малолітньої дитини, а саме, ОСОБА_2 принижував словесно, шарпав та вирвав дитину з рук, що викликало сильні емоції в дитини.

Окрім того, допитана в судовому засіданні ОСОБА_4 (матір заявниці), яка проживає разом з дочкою ОСОБА_1 та онуком ОСОБА_3 показала, що колишній зять агресивно налаштований до її дочки та внаслідок цього страждає їхній малолітній син. Також, зазначила, що 21.12.2025 року, за місцем їхнього проживання, приїхав ОСОБА_2 перегородив виїзд з двору будинку, забрав дитину, кричав, погрожував, при цьому онук сильно плакав. Крім того, показала, що щодо неї, ОСОБА_2 також вчиняв домашнє насильство, що виразилось у хапані за руки, при спробі забрати онука.

Показання зазначеного свідка узгоджуються із вищезазначеними письмовими доказами у справі, а відтак, незважаючи на заперечення заінтересованої особи, беруться судом до уваги як належний доказ у справі.

За таких обставин, суд вважає доведеним факт психологічного та фізичного насильства ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 та малолітньої дитини ОСОБА_3 , який виражається в словесних образах, погрозах, приниженнях, нецензурній лайці, штовханням та психологічному тиску на сина сторін.

Дані обставини, на думку суду, дають підстави вважати, що невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди психічному здоров`ю потерпілої ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 від насильства у сім`ї.

Разом з тим, судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №733-4 від 12.11.2025 року визначено ОСОБА_2 строком на три місяці такий спосіб участі у вихованні малолітнього сина, а саме: щопонеділка, щосереди з 17.00 до 20.00; в суботу та неділю першого та третього тижня місяця з 10.00 до 18.00; в інші дні ОСОБА_2 може бачитися з сином за попередньою домовленістю з його матір`ю, з урахування режиму дня та бажання дитини (а.с. 56).

Оцінюючи доводи ОСОБА_2 щодо наявності рішення, яким встановленого його право, як батька, на спілкування з дитиною та співвідношення прав батьків та дитини, суд зауважує наступне.

У справі «МАМЧУР ПРОТИ УКРАЇНИ» Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/974_a93#Text).

Аналізуючи вищезазначені докази у сукупності, суд вважає, що на даний час у малолітньої дитини існує неспокійне психологічне середовище, пов`язане насамперед із діями ОСОБА_2 щодо побачень з нею.

При цьому суд не ставить під сумнів право ОСОБА_2 , як батька на спілкування із своєю дитиною, проте, зважаючи на наявний психологічний стан дитини, пов`язаний із діями батька по відношенню до матері, суд констатує наявність ознак застосування ОСОБА_2 щодо ОСОБА_3 психологічного насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також наявності ризиків застосування такого насильства у майбутньому.

Відтак, у даному випадку інтерес малолітньої дитини ОСОБА_5 щодо забезпечення йому комфортного психологічного середовища переважає над правом його батька ОСОБА_2 щодо спілкування з ним протягом певного періоду часу.

При цьому суд враховує ту обставину, що заявник ОСОБА_1 в силу вимог ст.154 Сімейного кодексу України, ст.59 ЦПК України, має право як законний представник малолітнього ОСОБА_3 ставити питання щодо видачі обмежувального припису в інтересах дитини.

Тому з метою уникнення у майбутньому домашнього насильства у будь-якому прояві та збереження психоемоційного стану дитини, суд приходить до висновку про необхідність видачі обмежувального припису щодо ОСОБА_2 шляхом встановлення декількох заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків, зокрема, встановлених п.п. 1, 4 ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а саме строком на три місяці:

1) заборонити перебувати в місці проживання постраждалих ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , а також в місці роботи ОСОБА_1 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .; 2) заборонити наближатися на відстань 300 метрів до місця проживання (перебування) постраждалих, а також до інших місць частого відвідування, зокрема, місця роботи ОСОБА_1 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .; 3) заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалих, якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому ОСОБА_2 , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними без їх згоди, а саме: ведення листування, телефонних переговорів або контактування з ними через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб.

Визначаючи саме такі заходи, а також їх тривалість суд враховує взаємовідносини між батьками і дитиною та враховує, зокрема, обов`язок не тільки батька, а й матері дитини у майбутньому діяти розсудливо та забезпечити дитині повноцінне спілкування з батьком у комфортному середовищі.

При цьому, суд враховує, що визначені заходи є тимчасовими і спрямовані на відновлення стійкого психологічного стану заявниці та дитини.

В врешті вимог заяви, зокрема, відносно ОСОБА_4 слід відмовити за їх безпідставністю, оскільки, в даному випадку матеріали справи не містять будь-яких підтверджуючих документів на право звернення ОСОБА_1 із даною заявою в інтересах своєї матері. Водночас, ОСОБА_4 в силу вимог ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України, не позбавлена права самостійно звернутися до суду із аналогічною заявою для вирішення питання захисту її порушених прав.

Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 43, 44, 258-260, 353, 354, 350-1, 350-5, 350-6 ЦПК України, Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»,суд,-

У Х В А Л И В:

Заяву задовольнити частково.

Видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою АДРЕСА_3 , якому визначити наступні тимчасові обмеження його прав відносно ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 (постраждалих), які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 3 (три) місяці, а саме:

1) заборонити перебувати в місці проживання постраждалих ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , а також в місці роботи ОСОБА_1 , яке знаходиться за адресою:

АДРЕСА_4 ) заборонити наближатися на відстань 300 метрів до місця проживання (перебування) постраждалих, а також до інших місць частого відвідування, зокрема, місця роботи ОСОБА_1 , яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_5 ) заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалих, якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому ОСОБА_2 , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними без їх згоди, а саме: ведення листування, телефонних переговорів або контактування з ними через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб.

В решті вимог відмовити.

Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасники справи:

Заявник: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Заінтересована особа: ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 , місце проживання: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області А.М. Пахолюк