П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 року м. Київ

Справа № 356/144/25

Провадження: № 22-ц/824/4172/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Зотько Т. А.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Березанський відділ державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про припинення стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

В лютому 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що рішенням Березанського районного суду м. Березань від 15.12.2017 року у справі № 356/1373/17 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання доньки, ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 . На теперішній час, вказане рішення перебуває на примусовому виконані у Березанському відділі державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), виконавче провадження № НОМЕР_3. Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві адміністрації № 780 від 02.10.2024 року відповідачку, ОСОБА_1 , звільнено від повноважень піклувальника відносно неповнолітньої онуки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з відсутністю взаєморозумінням з піклувальником. Отже, вважає, що на даний час у відповідачки, ОСОБА_1 відсутні як моральні та юридичні підстави для отримання аліментів на дитину, відносно котрої вона позбавлена прав опікуна, і котра при цьому з відповідачкою не проживає вже тривалий час, а відтак він вимушений звертатись до суду з вказаним позовом.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 вересня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Припинено з 02.10.2024 року стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 % встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 грудня 2017 року, і до досягнення дитиною повноліття, які стягувались на підставі рішення Баришівського районного суду Київської області від 20.09.2018 у справі № 356/1373/17.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просила скасувати та ухвалити нове судове рішення.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для припинення стягнення аліментів, оскільки, на її думку, фактично дитина продовжувала перебувати на її утриманні після 02 жовтня 2024 року, а аліменти за жовтень-грудень 2024 року та частину січня 2025 року були утримані з доходів позивача, перераховані їй та використані нею на забезпечення потреб дитини, зокрема на оплату комунальних послуг за місцем проживання, утримання домашніх тварин та інші витрати.

Крім того, посилається на тривале невиконання позивачем батьківських обов`язків, наявність заборгованості зі сплати аліментів у попередні періоди, а також на обставини, пов`язані з її участю та членів її родини у вихованні, утриманні та забезпеченні потреб дитини протягом усього часу її проживання з бабусею.

Також зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку з розглядом справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, вважає, що судом не було надано належної оцінки поданим нею письмовим поясненням та доказам, у зв`язку з чим дійшов помилкових висновків про припинення правових підстав для отримання аліментів.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала подану нею апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дочкою ОСОБА_2 .

Рішенням Березанського районного суду м. Березань від 15 грудня 2017 року у справі № 356/1373/17, а в подальшому рішенням Баришівського районного суду Київської області від 20 вересня 2018 року, яке набрало законної сили 21 травня 2019 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на утримання онуки - ОСОБА_3 у розмірі частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 грудня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

На виконання зазначеного судового рішення 03 липня 2019 року Березанським відділом державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3, яке станом на момент звернення з позовом перебувало на примусовому виконанні.

Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації № 681 від 09 листопада 2021 року над неповнолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було встановлено піклування, а піклувальником призначено ОСОБА_1 , а також встановлено піклування над житлом та майном дитини.

В подальшому, розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації № 780 від 02 жовтня 2024 року, з урахуванням рішення комісії з питань захисту прав дитини, ОСОБА_1 було звільнено від повноважень піклувальника над неповнолітньою онукою ОСОБА_3 , її житлом та майном, у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння між дитиною та піклувальником. Одночасно визнано таким, що втратило чинність, розпорядження № 681 від 09.11.2021 року.

Зазначеним розпорядженням також зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації здійснювати контроль за дотриманням прав та інтересів неповнолітньої та вжити заходів щодо її подальшого влаштування.

Згідно з актом обстеження умов проживання від 11 жовтня 2024 року, складеним службою у справах дітей Боярської міської ради, встановлено, що ОСОБА_3 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , де для дитини створено належні житлово-побутові умови, вона забезпечена окремою кімнатою, місцем для навчання, а взаємини в сім`ї ґрунтуються на взаємоповазі.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 13 лютого 2025 року ОСОБА_3 уклала шлюб.

Ураховуючи зазначені обставини, ОСОБА_2 у лютому 2025 року звернувся до суду з позовом про припинення стягнення аліментів, посилаючись на зміну обставин, а саме на припинення повноважень відповідачки як піклувальника та фактичне непроживання дитини разом з нею.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що після припинення піклування відповідачка втратила статус законного представника дитини, яка не проживає з нею, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, актами обстеження умов проживання та письмовими доказами, долученими сторонами.

За таких обставин, суд виходив з того, що у відповідачки відсутні правові підстави для подальшого отримання аліментів на утримання дитини, а зміна зазначених обставин є підставою для припинення стягнення аліментів у порядку, передбаченому статтями 192 та 273 СК України.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що доводи відповідачки щодо наявності заборгованості зі сплати аліментів у попередні періоди, здійснення нею витрат на утримання дитини, а також інші спірні майнові обставини не впливають на вирішення питання про припинення стягнення аліментів, однак можуть бути предметом окремого судового розгляду.

Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із частиною четвертою статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Відповідно до СК України аліменти, одержані на дитину, є її власністю. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами винятково за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Припинення стягнення аліментів можливе, якщо одержувач аліментів не витрачає отримані ним гроші на дитину.

Контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей.

За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці.

Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача.

Аналогіна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.11.2024 року у справі № 759/6806/23.

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, яка переглядається, судом обґрунтовано встановлено, що зміна обставин, на які посилався позивач, а саме припинення повноважень відповідачки як піклувальника неповнолітньої дитини та відсутність фактичного проживання дитини разом із відповідачкою, є такими, що впливають на тривалість та існування аліментного обов`язку у первісно визначеному судовим рішенням вигляді.

Матеріалами справи підтверджується, що розпорядженням органу опіки та піклування відповідачку звільнено від повноважень піклувальника, а отже вона втратила статус законного представника дитини, на користь якого за законом можуть стягуватися аліменти. Також установлено, що після припинення піклування дитина фактично проживає не з відповідачкою, що виключає можливість подальшого стягнення аліментів на її ім`я.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність матеріально-правових підстав для припинення стягнення аліментів, оскільки право на їх отримання має виключно той із батьків або інших законних представників, з ким проживає дитина та який фактично здійснює її утримання.

Доводи апеляційної скарги щодо здійснення відповідачкою витрат на утримання дитини, а також щодо поведінки позивача у попередні періоди, не спростовують установленого судом факту зміни обставин, з якими закон пов`язує можливість припинення аліментного зобов`язання, та самі по собі не можуть бути підставою для збереження стягнення аліментів на користь особи, яка втратила відповідний правовий статус.

Доводи апеляційної скарги про те, що після 02 жовтня 2024 року дитина продовжувала перебувати на утриманні відповідачки, а аліменти за жовтень-грудень 2024 року та частину січня 2025 року були фактично отримані та використані нею на потреби дитини, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про наявність підстав для припинення стягнення аліментів.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, вирішальним для розгляду цього спору є не сам факт здійснення окремих витрат відповідачкою, а наявність або відсутність у неї правового статусу законного представника дитини та фактичного проживання дитини разом з нею. Матеріалами справи підтверджено, що з 02 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звільнено від повноважень піклувальника, а дитина проживає з іншими особами, у зв`язку з чим відповідачка втратила правові підстави для подальшого отримання аліментів на своє ім`я.

Сам по собі факт перерахування аліментів у певний період після зазначеної дати та їх використання відповідачкою не змінює правової природи спірних правовідносин і не може бути підставою для продовження стягнення аліментів на користь особи, яка втратила статус одержувача. Такі обставини можуть мати значення для вирішення інших вимог, однак не впливають на висновок про припинення аліментного зобов`язання у майбутньому.

Колегія суддів також зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо тривалого невиконання позивачем батьківських обов`язків, наявності заборгованості зі сплати аліментів у попередні періоди, а також щодо участі відповідачки та членів її родини у вихованні та утриманні дитини протягом попередніх років, не входять до предмета доказування у цій справі, оскільки не стосуються питання наявності чи відсутності підстав для подальшого стягнення аліментів після зміни обставин.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що наявність заборгованості зі сплати аліментів не звільняє позивача від обов`язку її погашення, а здійснення відповідачкою витрат на утримання дитини чи догляд за тваринами не позбавляє її права звернутися до суду з окремими вимогами про відшкодування понесених витрат, однак не є підставою для відмови у задоволенні позову про припинення стягнення аліментів.

Так само обставини, пов`язані з майновими претензіями відповідачки щодо дій дитини при виїзді з місця проживання, не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з предметом даного позову та можуть бути предметом самостійного судового захисту в іншому провадженні.

Отже, більшість доводів апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки обставин, які не належать до предмета цього спору, та не спростовують установленого судом першої інстанції факту припинення повноважень відповідачки як піклувальника і зміни місця проживання дитини, що відповідно до вимог сімейного законодавства є самостійною та достатньою підставою для припинення стягнення аліментів на її користь.

Разом з тим, знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо порушення судом першої інстанції порядку судового розгляду даної справи.

З матеріалів справи убачається, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24 липня 2025 року було скасовано заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2025 року, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а. с. 124 - 125).

Відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене, зокрема, для розгляду малозначних справ. Згідно з частиною шостою статті 19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу до малозначних справ, зокрема, належать справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, за умови, що такі вимоги не пов`язані зі встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Разом з тим, питання можливості розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження визначається спеціальними положеннями статті 274 ЦПК України, яка встановлює категорії справ, що можуть або не можуть розглядатися в такому порядку.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають із сімейних відносин, крім чітко визначеного переліку, а саме: спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

При цьому справи про припинення стягнення аліментів (звільнення від сплати аліментів) законодавцем не віднесені до переліку винятків, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України, які можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Отже, спір щодо припинення стягнення аліментів є таким, що виникає із сімейних правовідносин, та не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, а має розглядатися за правилами загального позовного провадження з дотриманням принципів змагальності, безпосередності судового розгляду та забезпеченням сторонам можливості реалізувати всі процесуальні права.

Ухвалюючи рішення про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, що призвело до обмеження права учасників справи на справедливий судовий розгляд..

Відповідно до пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, тоді як вона підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Зазначена норма має імперативний характер і не надає суду апеляційної інстанції дискреції щодо можливості залишення такого рішення в силі незалежно від правильності вирішення спору по суті.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Ураховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 вересня 2025 року скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376 , 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Припинити з 02.10.2024 року стягнення аліментів з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 ), на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 % встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 грудня 2017 року, і до досягнення дитиною повноліття, які стягуються на підставі рішення Баришівського районного суду Київської області від 20.09.2018 у справі № 356/1373/17.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 03 лютого 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова