Справа №351/1664/24
Номер провадження №2/351/21/26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м. Снятин

Снятинський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Сегіна І.Р.,

за участі секретаря - Бабшинська К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Снятині справу за позовом ОСОБА_1 до Гвіздецької селищної ради, про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Гвіздецької селищної ради про визнання права власності. Позовні вимоги мотивувала тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , який являвся її дядьком. Після його смерті залишилося спадкове майно - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

11.07.2024р. вона звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що не надала правовстановлюючий документ, який би підтверджував право власності спадкодавця на вищевказаний житловий будинок.

Той факт, що житловий будинок по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_2 , підтверджується випискою з інвентаризаційних матеріалів, свідоцтвом про право особистої власності на будинковолодіння та довідками Гвіздецької селищної ради.

Станом на 15.04.1991р. у господарстві за вказаною адресою (суспільна група - колгоспний двір), були зареєстровані: ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ..

На даний час ніхто, крім неї, не претендує на вказане господарство.

Просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

Представник позивачки подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задоволити.

Представник відповідача Гвіздецької селищної ради подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, проти позову не заперечив.

Суд, дослідивши та перевіривши зібрані докази в їх сукупності, а саме: - свідоцтво про право особистої власності на будинковолодіння від 11.12.1988р. та виписку з інвентаризаційних матеріалів Коломийського МБТІ від 11.07.2024, згідно яких житловий будинок по АДРЕСА_1 , належав на праві особистої власності ОСОБА_2 , як голові колгоспного двору, відносився до суспільної групи "колгоспний двір, частки в колгоспному дворі не визначені, на побудовані прибудови до житлового будинку дозвільні документи не надано; - свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 ; - свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; - актовий запис про смерть № 7 від 04.02.2012р., виданий Кулачківською сільською радою, відповідно до якого ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ; - заповіт, посвідчений 05.04.2013р. державним нотаріусом Першої Снятинської державної нотаріальної контори, згідно якого спадкоємцем всього належного на праві власності ОСОБА_2 майна є ОСОБА_1 ; - Витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі від 23.05.2019р., згідно якого після смерті ОСОБА_2 в Спадковому реєстрі 23.05.2019р. зареєстровано спадкову справу за № 64222607; - Витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі від 25.04.2013р., згідно якого після смерті ОСОБА_4 в Спадковому реєстрі 24.10.2012р. зареєстровано свідоцтво про право на спадщину, спадкоємець ОСОБА_2 ;- довідки Гвіздецької селищної ради від 05.08.2024р., 19.08.2024р., згідно яких спірний житловий будинок відносився до суспільної групи колгоспний двір, в якому станом на 15.04.1991р. були зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; на момент смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , в даному жиловому будинку разом з ним були зареєстровані та проживали: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; на момент смерті ОСОБА_3 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , в даному житловому будинку були зареєстровані та проживали: ОСОБА_2 ; на момент смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в даному жиловому будинку він був зареєстрований та проживав один; - Інформаційні довідки зі Спадкового реєстру від 22.10.2024р., згідно яких після смерті ОСОБА_3 та після смерті ОСОБА_2 заведені спадкові справи; - довідку Приватного нотаріуса Курилюк Л.М від 05.06.2025р., згідно якої спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась; - довідку Кулачківської сільської ради від 20.05.2019р., відповідно до якої після смерті ОСОБА_2 в управління спадковим майном вступила його племінниця ОСОБА_1 , яка веде догляд за спадковим господарством; - державні акти на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 111047, серії ІФ № 111046, відподно до яких ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,34260 га для ведення особистого селянского господарства та земельної ділянки площею 0,24995 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; - Звіт про проведення технічного обстеження будівельних констркукцій та інженерних мереж об`єкта, відповідно ло якого житловий будинок по АДРЕСА_1 відповідає вимогам надійності і безпечної експлуатації і можливості його безпечної експлуатації, житловий будинок відповідає державним будівельним нормам, санітарно-екологічним нормам та правилам, протипожежним та іншим нормам і правилам, що забезпечують безпечну для життя та здоров`я людей експлуатацію об`єкта; - постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії Приватного нотаріуса Курилюк Л.М. від 11.07.2024р., відповідно до якої ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірний житловий будинок у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказаний жиловий будинок,- вважає, що позов частково підставний та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику, у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.1995 року № 20 із змінами і доповненнями, щодо роз`яснення ст.ст. 17, 18 ЗУ «Про власність» вбачається, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР від 26 березня 1991 року № 885-ХІІ був введений в дію Закон України "Про власність".

Відповідно до ч.1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ч. 1 ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно ч.7 ст. 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" виконання будівельних робіт без відповідного документа, передбаченого цією статтею, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Відповідно до ч. 2ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Таким чином, ст. 376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, і встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво, або за власником земельної ділянки.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28 січня 2013 року відмітив, що суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 461у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.

Частиною 3 ст. 375 ЦК України передбачено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до абзацу 4 п. 67 "Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015р. № 1127, для державної реєстрації права власності на самочинно збудований закінчений будівництвом об`єкт, право власності на який визнається на підставі рішення суду, подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені пунктами 77-81 цього Порядку.

Згідно ч.1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що спірне господарство, яке розташоване по АДРЕСА_1 , відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», у якому станом на 15.04.1991р. були зареєстровані та проживали: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; на момент смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , в даному жиловому будинку разом з ним були зареєстровані та проживали: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .. На момент смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , в даному житловому будинку були зареєстровані та проживали: ОСОБА_2 ; на момент смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в даному жиловому будинку він був зареєстрований та проживав один. Після смерті ОСОБА_2 в управління спадковим майном вступила його племінниця ОСОБА_1 , яка веде догляд за спадковим господарством та яка є спадкоємцем за заповітом всього належного на праві власності ОСОБА_2 майна. Постановою Приватного нотаріуса Курилюк Л.М. від 11.07.2024р., позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірний житловий будинок у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказаний жиловий будинок.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 був власниками земельної ділянки, на якій розташоване самочинно збудоване нерухоме майно, місцезнаходження якого не порушує права інших осіб, та дане нерухоме майно відповідно до експертних висновків придатне для подальшої експлуатації, представник Гвіздецької селищної ради заперечень з приводу заявленого позову не подав.

Аналізуючи викладене, суд вважає, що законодавство передбачає можливість визнання права власності на самочинно збудоване майно у разі якщо буде встановлено, що будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам а також, те що на теперішній час за таких обставин єдиним способом захисту своїх особистих майнових прав для позивача є спосіб визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, з послідуючим прийняття його в експлуатацію відповідно до вимог чинного на теперішній час законодавства. А тому позов підлягає до часткового задоволення.

На підставі наведеного та ст.ст. 15, 16, 328,1218, 1268, ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на самочинно збудоване нерухоме майно - житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції з дня його проголошення. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Ігор СЕГІН