КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/4183/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 369/17203/25

22 січня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Кирилюк Г.М.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Каракая Олексія Володимировича на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2025 року, постановлену під головуванням судді Пінкевич Н.С., у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, ОСОБА_1 , третя особа Обухівська районна державна адміністрація Київської області, про визнання права власності,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, ОСОБА_1 , третя особа Обухівська районна державна адміністрація Київської області, про визнання права власності, в якому просив суд: скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-16016/15-20-сг, виданий 26.10.2020 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» в частині передачі у власність гр. ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,0605 га, кадастровий номер :05:001:0136; скасувати державну реєстрацію права власності від 08 грудня 2020 року за ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 0,0605 га, кадастровий номер :05:001:0136, реєстраційний номер 224; визнати право власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на земельну ділянку, площею 0,0605 га, державний акт на право приватної власності на землю серії серія ІІ-КВ № 107117, виданий на підставі рішення Виконкому Тарасівської сільської ради народних депутатів від 20.08.1998 року № 78, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 868, кадастровий номер :05:001:0136, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення садівництва в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_3 .

Одночасно з позовом ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, площею 0,0605 га, кадастровий номер :05:001:0136, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення садівництва та заборонити іншим особам вчиняти буд-які дії щодо вказаної земельної ділянки, посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2025 року заяву задоволено частково.

Накладено арешт на земельну ділянку площею 0,0605 га, кадастровий номер :05:001:0136, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224).

В іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Каракай Олексій Володимирович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2025 року № 369/17203/25 та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі № 369/17203/25 відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову є незаконною, постановлена без належного з`ясування обставин справи, що призводить до несправедливого обмеження ОСОБА_1 у її конституційних правах.

Апеляційна скарга мотивована тим, що аналіз наданого до заяви про забезпечення позову Державного акту про право власності на землю ІІ-КВ № 107117, свідчить про відсутність у ньому інформації про кадастровий номер ділянки, координатів її меж, номеру у Товаристві та розташування згідно плану, а також її адреси. Такої інформації не міститься і в інших документах, долучених до заяви про забезпечення позову.

Наведене дає можливість констатувати відсутність жодного спільного ідентифікатора земельних ділянок, згідно державного акту П-КВ № 107117, та земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_1 , оскільки надані докази свідчать про право на невизначену земельну ділянку у межах Садівничого товариства «Автомобіліст», але не ідентифікують спірну земельну ділянку як об`єкт речового права, належного батькові Позивача.

Натомість державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0136 підтверджує її формування і реєстрацію на праві приватної власності за ОСОБА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 грудня 2020 року. Доказів того, що вказана земельна ділянка є тотожною ділянці, що перебувала у власності ОСОБА_3 , внаслідок чого порушується право власності позивача, не надано.

Отже, земельна ділянка перебуває у приватній власності ОСОБА_1 , яка набула її на законних підставах у результаті проведення передбаченої законодавством процедури реєстрації права власності.

Окрім того, позивачем не надано жодного доказу того, що без накладення арешту на земельну ділянку виконання можливого судового рішення стане утрудненим або неможливішим.

За наведених обставин, сторона відповідача вважає, що забезпечення позову шляхом арешту земельної ділянки є передчасним, оскільки здійснено за відсутності навіть доказів обґрунтованості позовних вимог, а також підтвердження наявності спору між сторонами.

Припущення заявника про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення є необгрунтованим, оскільки позивачем до заяви про забезпечення позову не надано жодного доказу, на підставі якого можливо пересвідчитись в наявності реальної загрози невиконання в подальшому можливого рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 адвокат Гунченко Інна Юріївна просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.10.2025 року № 369/17203/25 в повному обсязі.

Зазначає, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує під час розгляду питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, за якої може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову, зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.08.2021 року у справі № 724/561/20 та від 07.07.2021 року у справі № 308/7086/20.

Тому, виходячи з викладеного, ухвалення Києво-Святошинським районним судом Київської області рішення щодо накладення арешту на земельну ділянку, площею 0,0605 га, кадастровий номер :05:001:0136, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224) є повністю обґрунтованим.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Каракай Олексій Володимирович підтримав доводи апеляційної скарги та просив скаргу задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Гунченко Інна Юріївна просили ухвалу суду про забезпечення позову залишити без змін.

Відповідач Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області та третя особа Обухівська районна державна адміністрація Київської області участь в судовому засіданні представників не запезпечили. Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції вказані учасники справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності відповідача Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області та третьої особи Обухівської районної державної адміністрації Київської області.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивача ОСОБА_4 та його представника адвоката Гунченко Інни Юріївни, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Каракай Олексія Володимиовтча, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, ОСОБА_1 , третя особа Обухівська районна державна адміністрація Київської області.

Матеріально-правова вимога позивача до відповідачів щодо якої він просить ухвалити рішення зводиться до скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-16016/15-20-сг, виданого 26.10.2020 року, «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» в частині передачі у власність гр. ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0605 га, кадастровий номер :05:001:0136; скасування державної реєстрації права власності від 08 грудня 2020 року за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0605 га, кадастровий номер :05:001:0136, реєстраційний номер 224; визнання права власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), на земельну ділянку площею 0,0605 га, державний акт на право приватної власності на землю серії серія ІІ-КВ № 107117 виданий на підставі рішення виконкому Тарасівської сільської ради народних депутатів від 20.08.1998 року № 78, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 868, кадастровий номер :05:001:0136, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення садівництва в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що під час спадкування майна, яке належало за життя його батьку ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , він виявив, що у власності батька є земельна ділянка орієнтовною площею 0,067 га, яка розташована на території Тарасівської сільської ради СТ «Автомобіліст».

Земельна ділянка належала ОСОБА_3 згідно державного акта на право приватної власності на землю серія ІІ-КВ № 107117, виданого на підставі рішення виконкому Тарасівської сільської ради народних депутатів від 20.08.1998 року № 78. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 868.

Щоб зареєструвати право власності на вказану земельну ділянку він звернувся до землевпорядної організації для виготовлення технічної документації із землеустрою та присвоєння земельній ділянці кадастрового номера, де дізнався, що земля, яка належала його батькові, наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області передана у власність іншій особі.

Також було виявлено наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області №10-16016/15-20-сг, виданий 26.10.2020 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», згідно даного наказу гр. ОСОБА_1 отримала у власність земельну ділянку площею 0,0605 га (кадастровий номер :05:001:0136) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для колективного садівництва, розташовану на території СТ «Автомобіліст», АДРЕСА_2 .

Відповідно до повідомлення від 18.06.2019 року № 13 голови СТ «Автомобіліст», саме земельна ділянка № НОМЕР_2 за адресою АДРЕСА_1 була у власності ОСОБА_3 .

Зазначав, що його батько, ОСОБА_3 , як власник земельної ділянки не надавав в будь-якій формі згоди та не вчиняв будь-яких дій, які свідчать про його волевиявлення на відчуження цієї земельної ділянки на користь будь-яких осіб.

Оскільки його батько, ОСОБА_3 , набув законне право на земельну ділянку у 1998 році, тому інші акти, прийняті органами державної влади стосовно набуття права власності інших осіб на вказану земельну ділянку, є незаконними та підлягають скасуванню, також підлягають скасування похідні дії нового власника зреєстрації земельної ділянки та права на неї.

З метою забезпечення позову позивач просив суд накласти арешт на земельну ділянку площею 0,0605 га, кадастровий номер :05:001:0136, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення садівництва та заборонити іншим особам вчиняти буд-які дії щодо вказаної земельної ділянки.

В обґрунтування доводів заяви посилався на те, що предметом спору у цій справі є визначення в порядку спадкування права на земельну ділянку, площею 0,0605 га, державний акт на право приватної власності на землю серії серія ІІ-КВ № 107117 виданий на підставі рішення виконкому Тарасівської сільської ради народних депутатів від 20.08.1998 року № 78, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 868, кадастровий номер :05:001:0136, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення садівництва. Є підстави вважати, що вказана земельна ділянка належала на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії серія ІІ-КВ № 107117 його батьку, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_1 зареєструвала право власності на вказану земельну ділянку на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-16016/15-20-сг від 26 жовтня 2020 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», який виданий, порушуючи право первинного власника земельної ділянки.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 має можливість в будь-який момент до ухвалення рішення у цій справі відчужити земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0136 на користь третіх осіб, що може утруднити або взагалі зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову, позивач просив заяву про забезпеченя позову задовольнити.

До заяви долучено інформацйну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається, що право власності на об?єкт нерухомого майна: земельна ділянка з кадастровим номером :05:001:0136, площею 0,0605 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224) зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-16016/15-20-сг від 26 жовтня 2020 року (а.с.21).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2025 року заяву задоволено частково. Накладено арешт на земельну ділянку площею 0,0605 га, кадастровий номер :05:001:0136, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224). В іншій частині відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що наведені у заяві про забезпечення позову факти та обґрунтування, предмет цього позову, наявність зв`язку між заходами забезпечення позову та предметом позовних вимог, дають суду підстави для висновку про необхідність та доцільність вжиття заходів забезпечення позову у цій справі у спосіб, про який просить позивач, так як застосування таких заходів забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист прав та інтересів позивача, та вважає за можливе заяву позивача про забезпечення позову задовольнити частково та накласти арешт на земельну ділянку площею 0,0605 га, кадастровий номер :05:001:0136, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи в задоволенні заяви позивача в частині заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної земельної ділянки, суд першої інстанції керувався тим, що позивачемне конкретизовано та не вказано, які саме дії потрібно заборонити.

Суд першої інстанції також не вбачав підстав для застосування зустрічного забезпечення, посилаючись на те, що матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином накладений арешт може завдати збитків відповідачу, а також в чому саме можуть полягати такі збитки. Окрім того, не містять матеріали справи й доказів наявності передбачених ст. 154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Способи забезпечення позову, які передбачені частиною першою статті 150 ЦПК України, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.

До видів забезпечення позову законом віднесено, зокрема, накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України), а також заборону вчиняти певні дії (пункти 2, 4 частини першої статті 150 ЦПК України).

Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися цим майном, а в певних випадках - і користуватися ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 зазначено: «конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майновим наслідкам заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 вказано: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів.

Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у справі № 522/1514/21.

Відповідно, позивач має право заявляти вимогу про забезпечення позову обравши спосіб, який на його думку, буде гарантувати виконання рішення суду винесеного на його користь.

При цьому, загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявна тоді, коли у сторони спору є можливість розпорядитися об?єктом прав, що став предметом спору.

Саме з метою забезпечення знаходження майна у володінні відповідача (ів) на час судового розгляду позову про право на це майно суд за клопотанням позивача може вжити заходи забезпечення позову.

Колегією суддів апеляційного суду встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що відповідно до заявлених вимог позивач ОСОБА_2 у судовому порядку оспорює правові підстави майнового переходу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0605 га, кадастровий номер :05:001:0136.

Право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_1 .

Документально підтверджене права власності на спірне майно за відповідачкою ОСОБА_1 надає вказаному власнику реальну можливість до вирішення судом спору розпорядитись майном, що є предметом спору, оскільки відсутні будь-які юридичні обмеження щодо відчуження спірного майна.

Отже, заявником (позивачем) підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування забезпечення позову у виді накладення арешту на майно, що є предметом спору, оскільки між сторонами дійсно виник спір та існує можлива загроза ускладнення з реалізацією цього рішення суду.

Заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно, яке зареєстроване за відповідачкою, є видом забезпечення позову, передбаченим статтею 150 ЦПК України, і відповідає предмету позову та, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до завершення розгляду справи.

Встановивши при розгляді заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, що між сторонами дійсно виник спір, з`ясувавши обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, що зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_1 , оскільки такий вид забезпечення позову безпосередньо пов`язаний з суб`єктивними правами позивача на предмет спору та спроможний забезпечити ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що метою забезпечення позову у цій справі є збереження зареєстрованого за відповідачкою майна для виконання рішення суду, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. Відповідні заходи забезпечення позову (арешт на спірне майно) лише тимчасово обмежують право особи на розпорядження належним їй майном та жодним чином не впливають на реалізацію права володіння та користування ним.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно визначився з нормами права, які підлягають застосуванню, надав обґрунтовану правову оцінку співмірності заявленого виду забезпечення позову, наявності ризиків невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову і дійшов мотивованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову в частині накладення арешту на нерухоме майно, що є предметом спору у цій справі.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про те, що позивачем до заяви про забезпечення позову не надано жодного доказу, на підставі якого можливо пересвідчитись в наявності реальної загрози невиконання в подальшому можливого рішення суду, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Аргументи апеляційної скарги про те, що подані позивачем докази не свідчать, що земельна ділянка, яка зареєстрована на праві власності за відповідачем ОСОБА_1 , є тотожною ділянці, що перебувала у власності ОСОБА_3 , внаслідок чого порушується право власності позивача, фактично зводяться до вирішення заявлених позовних вимог ОСОБА_2 , що не допускається на стадії вирішення заяви про забезпечення позову, оскільки при розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та заперечення осіб, які беруть участь у справі, а також не вирішується наперед результат розгляду справи по суті позову.

Колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими підстави та мотиви ухвали суду першої інстанції для задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову і відхиляє доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Каракая Олексія Володимировича про те, що оскаржувана ухвала постановлена без належної оцінки наданих заявником доказів та їх належного обґрунтування.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2025 року є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування немає, а тому апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Каракая Олексія Володимировича слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги не відшкодовуються та покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Каракая Олексія Володимировича залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: