КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/2501/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/18403/23

22 січня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Д?яконової Кристини Ігорівни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Фролової І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зобов`язання нарахувати та сплатити страхові внески,-

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зобов`язання нарахувати та сплатити страхові внески.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що між ним - ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 було укладено безстроковий трудовий договір від 08.11.2019 року та призначено ОСОБА_2 на посаду комірника. З довідки Пенсійного фонду України стало відомо, що за період з квітня 2020 року ФОП ОСОБА_1 систематично не здійснювала нарахування та сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, що призвело до зменшення його страхового стажу.

З урахуванням наведених обставин, позивач ОСОБА_2 на підставі заяви про зміну предмета позову від 02 лютого 2024 року (а.с. 182-184) просив суд:

зобов`язати Фізичну особу- підприємця ОСОБА_1 нарахувати та сплатити відносно ОСОБА_2 на відповідний рахунок Державної податкової служби за місцем обліку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на розмір заробітної плати ОСОБА_2 за період зквітня 2020 року по травень 2023 року відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в наступних розмірах:

за квітень 2020 року - 1485,00 грн, за травень 2020 року - 1485,00 грн, червень 2020 року -1485,00 грн, за липень 2020 року -1485,00 грн, за серпень 2020 року - 1485,00 грн, за вересень 2020 року - 1485,00 грн, за жовтень 2020 року - 1485,00 грн, за листопад 2020 року - 1485,00 грн, за грудень 2020 року - 1485 грн;

за січень 2021 року - 1485,00 грн, за лютий 2021 року - 1485,00 грн, за березень 2021 року - 1485,00 грн, за квітень 2021 року - 1485,00 грн, за травень 2021 року -1485,00 грн, за червень 2021 року -1485,00 грн, за липень 2021 року - 1485,00 грн, за серпень 2021 року -1485,00 грн, за вересень 2021 року -1485,00 грн за жовтень 2021 року -1485,00 грн, за листопад 2021 року -1485,00 грн, за грудень- 2021 року - 1485,00 грн;

за січень 2022 року - 1485,00 грн, за лютий 2022 року - 1485,00 грн, за березень 2022 року - 1485,00 грн, за квітень 2022 року - 1485,00 грн, за травень 2022 року -1485,00 грн, за червень 2022 року -1485,00 грн, за липень 2022 року - 1485,00 грн, за серпень 2022 року -1485,00 грн, за вересень 2022 року -1485,00 грн: за жовтень 2022 року -1485,00 грн, за листопад 2022 року -1485,00 грн, за грудень 2022 року - 1485,00 грн.

за січень 2023 року - 1485,00 грн, за лютий 2023 року - 1485,00 грн, за березень 2023 року - 1485,00 грн, за квітень 2023 року - 1485,00 грн, за травень 2023 року -1485,00 грн., за червень 2023 року -1485,00 грн, за липень 2023 року - 1485,00 грн, за серпень 2023 року -1485,00 грн, за вересень 2023 року -1485,00 грн, за жовтень 2023 року -1485,00 грн.

Визнати припиненими з 01 листопада 2023 року трудові відносини між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку із припиненням підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва 10 вересня 2024 року позов ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зобов`язання нарахувати та сплатити страхові внески задоволено у повному обсязі.

Визнано припиненими з 01 листопада 2023 року трудові відносини між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв?язку із припиненням підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

Зобов?язано Фізичну особу- підприємця ОСОБА_1 нарахувати та сплатити відносно ОСОБА_2 на відповідний рахунок Державної податкової служби за місцем обліку єдиний внесок на загальнообов?язкове державне соціальне страхування на розмір заробітної плати ОСОБА_2 ) за період з квітня 2020 року по жовтень 2023 року відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов?язкове державне соціальне страхування», в наступних розмірах:

За квітень 2020 року - 1485,00 грн, за травень 2020 року - 1485,00 грн, за червень 2020 року - 1485,00 грн, за липень 2020 року - 1485,00 грн, за серпень 2020 року - 1485,00 грн, за вересень 2020 року - 1485,00 грн, за жовтень 2020 року - 1485,00 грн, за листопад 2020 року - 1485,00 грн, за грудень 2020 року - 1485,00 грн.

За січень 2021 року - 1485,00 грн, за лютий 2021 року - 1485,00 грн, за березень 2021 року - 1485,00 грн, за квітень 2021 року - 1485,00 грн, за травень 2021 року - 1485,00 грн, за червень 2021 року - 1485,00 грн, за липень 2021 року - 1485,00 грн, за серпень 2021 року - 1485,00 грн, за вересень 2021 року - 1485,00 грн, за жовтень 2021 року - 1485,00 грн, за листопад 2021 року - 1485,00 грн, за грудень 2021 року - 1485,00 грн.

За січень 2022 року - 1485,00 грн, за лютий 2022 року - 1485,00 грн, за березень 2022 року - 1485,00 грн, за квітень 2022 року - 1485,00 грн, за травень 2022 року - 1485,00 грн, за червень 2022 року - 1485,00 грн, за липень 2022 року - 1485,00 грн, за серпень 2022 року - 1485,00 грн, за вересень 2022 року - 1485,00 грн, за жовтень 2022 року - 1485,00 грн, за листопад 2022 року - 1485,00 грн, за грудень 2022 року - 1485,00 грн.

За січень 2023 року - 1485,00 грн, за лютий 2023 року - 1485,00 грн, за березень 2023 року - 1485,00 грн, за квітень 2023 року - 1485,00 грн, за травень 2023 року - 1485,00 грн., за червень 2023 року - 1485,00 грн, за липень 2023 року - 1485,00 грн, за серпень 2023 року - 1485,00 грн, за вересень 2023 року - 1485,00 грн, за жовтень 2023 року - 1485,00 грн.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2 284,80 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Д?яконова Кристина Ігорівна подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва 10 вересня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зобов`язання нарахувати та сплатити страхові внески.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що сторона відповідача не оскаржує фактичні обставини справи, проте вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , безпідставно вийшов за межі заявлених ОСОБА_2 позовних вимог та фактично не врахував правову позицію відповідача, викладену у відзиві та докази, долучені стороною відповідача до матеріалів справи.

Зазначає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції не містить будь-яких доводів, відповідно до яких суд першої інстанції прийшов до висновку про вихід за межі позовних вимог ОСОБА_2 та доцільність зобов`язання ФОП ОСОБА_1 здійснювати нарахування єдиного соціального внеску в інтересах ОСОБА_2 саме до жовтня 2023 року (а не до травня 2023 року, як зазначено у позовній заяві ОСОБА_2 ).

Звертає увагу суду на те, що відповідно до установчої частини рішення суду першої інстанції сторона відповідача - ОСОБА_1 не з`явилась в судове засідання, про день та час розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку.

В той же час, в ході розгляду даної справи судом першої інстанції стороною відповідача подавався до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_2 , де були викладені заперечення ОСОБА_1 проти позовних вимог ОСОБА_2 із обгрунтуванням відповідної правової позиції відповідача. Стороною відповідача до матеріалів справи долучались відповідні докази на підтвердження правової позиції ОСОБА_1 . На кожне судове засідання представником ОСОБА_1 - адвокатом Д`яконовою К.І. - подавались до суду першої інстанції відповідні клопотання про проведення судового засідання у відсутність відповідача та її представника, з урахуванням правової позиції відповідача, викладеної у відзиві та з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 з правових підстав, викладених у відзиві ОСОБА_1 . Відповідні клопотання містяться у матеріалах електронної справи № 761/18403/23 в ЄСІТС Електронний суд.

Не дивлячись на викладене, у рішенні суду першої інстанції не відображено правову позицію відповідача у справі, викладену у відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 ; не здійснено аналіз доказів, які надавалась стороною відповідача як додатки до відзиву та додатково долучались до матеріалів справи № 761/18403/23 разом із відповідним клопотанням 09.05.2024 року про долучення доказів - табелів обліку робочого часу ОСОБА_2 за період з квітня 2020 року по жовтень 2020 року, інформація про яке міститься в матеріалах електронної справи № 761/18403/23 (вх.№ ЕП-13896/25-Вх. від 09.05.2024).

Відповідно до позиції відповідача та наданих нею доказів вбачається, що ФОП ОСОБА_1 не нараховувалась комірнику ОСОБА_2 заробітна плата за період з квітня 2020 по січень 2021 року через не виконання ним його трудових обов`язків у зв`язку із перебуванням у відпустці без збереження заробітної плати, з огляду на що за вказаний період страхові внески щодо ОСОБА_2 ФОП ОСОБА_1 не сплачувались та їх сплата не передбачена нормами діючого законодавства; єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на розмір заробітної плати за період з листопада 2021 року по травень 2023 року щодо ОСОБА_2 нарахуванню не підлягає, оскільки ОСОБА_2 у вказаний період не виконував свої посадові обов`язки та, відповідно, заробітна плата йому не нараховувалась; на суму середнього заробітку, стягнуту на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13.03.2023 року у справі № 761/38555/21 відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України за період з 01.02.2021 року по 27.10.2021 року сума єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування у розмірі 1485,00 грн щомісячно - не нараховується, оскільки у такому разі буде мати місце подвійне стягнення такого внеску, так як сума, зазначена до стягнення Шевченківським районним судом м. Києва - визначена без відрахування із неї податків та зборів.

Вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, внаслідок чого Шевченківський районний суд м. Києва безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 в частині зобов`язання ФОП ОСОБА_1 нарахувати та сплатити на відповідні рахунки ДПС за місцем обліку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на розмір заробітної плати ОСОБА_2 за період з квітня 2020 року по травень 2023 року.

Щодо зобов`язання ФОП ОСОБА_1 нарахувати та сплатити в інтересах ОСОБА_2 єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на розмір заробітної плати ОСОБА_2 за період з червня 2023 року по жовтень 2023 року включно, сторона відповідача зазначає, що в цій частині суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі заявлених ОСОБА_2 позовних вимог; по друге, єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на розмір заробітної плати за період з червня 2023 року по жовтень 2023 року щодо ОСОБА_2 нарахуванню не підлягає, оскільки ОСОБА_2 у вказаний період не виконував свої посадові обов`язки та, відповідно, заробітна плата йому не нараховувалась.

Також в ході розгляду даної справи судом першої інстанції сторона відповідача у своєму відзиві звертала увагу суду, що через припинення державної реєстрації ФОП ОСОБА_1 , підтвердженої документально, ФОП ОСОБА_1 не може бути відповідачем у даній справі, внаслідок її припинення.

Проте, на вказані обставини суд першої інстанції не звернув уваги та, не дивлячись на відображення у рішенні суду інформації щодо припинення ФОП ОСОБА_1 01.11.2023 року, ні стороною позивача, ні судом не здійснено дій щодо заміни неналежного відповідача у справі.

Звертає увагу суду на те, що відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Києва про відкриття провадження у справі - вказана справа повинна була розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження.

В той же час, відповідно до вступної частини рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.09.2024 № 761/18403/23 - розгляд справи здійснювався в порядку загального позовного провадження. При цьому будь-яких процесуальних ухвал щодо переходу до розгляду справи № 761/18403/23 в порядку загального позовного провадження - матеріали справи не містять та фактично справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження.

В апеляційнй скарзі сторона відповідача зазначає про витрати з оплати правничої допомоги адвоката при складанні даної апеляційної скарги - 20 000 грн та витрати з оплати правничої допомоги адвоката у разі представлення інтересів ОСОБА_1 у судових засіданнях в суді апеляційної інстанції - 10 000 грн та повідомляє суд про те, що згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України відповідні докази щодо понесення апелянтом судових витрат будуть надані стороною ОСОБА_1 в перебігу 5-ти днів після ухвалення рішення суду, про що апелянт робить відповідну заяву.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 адвокат Кєєр Олена Сергіївна просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 року - без змін.

Зазначає, що позивачем було подано до суду першої інстанції 30.01.2024 року заяву про зміну предмета позову, в якій збільшено період за який він просить зобов`язати відповідача нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а саме: січень 2023 року - жовтень 2023 року.

Відтак, об`єктивно та фізично суд першої інстанції не виходив за межі позовних вимог.

Звертає увагу суду на те, що остаточне рішення у справі №761/38555/21 за позовом ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 про визнання незаконними звільнення, визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу було прийнято 31.10.2023 року.

ФОП ОСОБА_1 припинила проводити господарську діяльність 01.11.2023 року, тобто, на наступний день після того, як було винесено рішення по справі.

Враховуючи той факт, що трудові відносини між позивачем та відповідачем були нерозривно пов`язані із підприємницькою діяльністю останньої, відповідач, приймаючи рішення про припинення державної реєстрації ФОП, мала розірвати трудовий договір з позивачем на підставі п.1 статті 40 К3пП України, а також повідомити позивача про звільнення не пізніше, ніж за два місяці, як це передбачено ч. 1 статті 49-2 КзПп.

Проте, відповідач не повідомила позивача про припинення своєї діяльності та не звільнила ОСОБА_2 у передбачений чинним законодавством спосіб.

Станом на 01.11.2023 року (дата припинення державної реєстрації відповідача як ФОП та, відповідно, дата фактичного припинення трудових відносин за укладеним з позивачем трудовим договором), відповідачем не було виконано рішення Шевченківського районного суду м. Києва усправі № 761/18403/23.

Сторона позивача, посилаючись на висновки, що зазначені у постанові Верховного Суду України від 04.12.2013 року у справі № 6-125цс13, вважає, що у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею, як за фізичною особою, і тому, оскільки ФОП ОСОБА_1 припинила підприємницьку діяльність, то відповідальність за порушення нею трудового законодавства при звільненні позивача з роботи за угодою сторін повинна нести ОСОБА_1 , як фізична особа.

Щодо перебування ОСОБА_2 у відпустці без збереження заробітної плати сторона позивача зазначає, що ОСОБА_2 був змушений написати зазначену заяву під примусом, адже в період дії карантину та території України, позивач працював та отримував заробітню плату в період з 02.04.2020 року по 10.02.2021 року.

Це підтверджується банківськими квитанціями, які містяться у матеріалах іншої справи №761/13288/21 за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , про стягнення коштів, невиплачених при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, з яких вбачається, що з листопада 2019 року по лютий 2021 року на картковий рахунок було перераховано 110 873,37 грн, а саме: перекази на рахунок були 06.11.2019 року, 04.02.2020 року, 03.04.2020 року, 17.07.2020року, 06.08.2020року, 01.10.2020року, 12.10.2020року, 12.10.2020року, 17.11.2020року, 15.12.2020року, 22.01.2021року, 10.02.2021року.

Про те, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачкою впродовж тривалого терміну та йому сплачувалася заробітна плата, яка перераховувалася ОСОБА_3 на особисту карточку, підтвердила ФОП ОСОБА_4 у зустрічному позові, поданому в межах справи №761/13288/21.

Зважаючи на те, що відповідач не виконав вимог положень законодавства, що призвело до порушення права позивача, зокрема, щодо нарахування його страхового стажу, його вимога щодо зобов`язання відповідача нарахувати та сплатити на заробітну плату єдиний соціальний внесок підлягає задоволенню.

Вважає, що надані позивачем документи є належними, допустимими та достатніми доказами на підтвердження невиконання роботодавцем ФОП ОСОБА_1 чинних на час виникнення спірних правовідносин положень законодавства, яке регулювало сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, що у свою чергу призвело до порушення права ОСОБА_2 на нарахування його страхового стажу.

В окремо поданій заяві від 21 листопада 2025 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Кєєр Олена Сергіївна просить врахувати попередні орієнтовні витрати позивача на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн, пов`язані з розглядом справи №761/18403/23 в Київському апеляційному суді.

У додаткових письмових поясненнях у справі представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Д?яконова Кристина Ігорівна просила суд врахувати, що нарахування та сплата ФОП ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування на розмір заробітної плати ОСОБА_2 за період з квітня 2020 року по січень 2021 року - не було предметом розгляду у справі № 761/13288/21, з огляду на що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30.08.2022 року у вказаній справі - не містить преюдиційних фактів для розгляду даної цивільної справи; зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , подана в рамках розгляду справи № 761/13288/21 - не містить будь-яких посилань щодо нарахування ОСОБА_2 в період з квітня 2020 року по січень 2021 року саме заробітної плати, а обгрунтована безпідставним перерахуванням ОСОБА_1 та отриманням ОСОБА_2 грошових коштів за період з листопада 2019 року по 10.02.2021 року та ст. 1212 ЦК України.

Як Шевченківським районним судом м. Києва, так і судом апеляційної інстанції, при розгляді справи № 761/13288/21 не досліджувались та не аналізувались докази щодо перебування ОСОБА_2 у відпустці без збереження заробітної плати у період з 02.04.2021 року та табелі обліку робочого часу ОСОБА_2 у період з квітня 2020 року по вересень 2020 року включно та, відповідно, не надавалась правова оцінка таким доказам. Посилання, викладені у вказаній зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 - не спростовують доведеності факту перебування ОСОБА_2 у відпустці без збереження заробітної плати у період з 02.04.2020 року по січень 2021 року та, відповідно, правомірність дій ОСОБА_1 в частині не сплати страхових внесків за вказаний період. Підставою відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із заробітної плати у справі № 761/13288/21 за період з січня 2021 року - лютого 2021 року була відсутність у ФОП ОСОБА_1 заборгованості із виплати заробітної плати перед ОСОБА_2 . Підставою відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 у справі № 761/13288/21 - була недоведеність позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 рахункової помилки при перерахуванні ОСОБА_2 грошових коштів та сторонами не було спростовано, що всі платежі, які надходили на рахунок ОСОБА_2 від ОСОБА_1 мали призначення як заробітна плата.

У письмових поясненнях від 21 січня 2026 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Кєєр Олена Сергіївна зазначає, що вказана у додаткових поясненнях позиція сторони відповідача є необґрунтованою, оскільки рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30.08.2022 року по справі №761/13288/21, серед іншого, було встановлено, що період роботи ОСОБА_2 становить 14 місяців та 17 днів, при цьому ОСОБА_1 в межах зустрічного позову у справі №761/13288/21 зазначила наступний період роботи: 08.11.2019 року по 01.02.2021року.

При цьому, у вищезазначеному рішенні Шевченківський районний суд м. Києва зазначив, що: «…у судовому засіданні було з`ясовано, що всі платежі, які надходили від ФОП ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_2 , мали призначення як заробітна плата, що не було спростовано сторонами. Оплата заробітної плати надходила на рахунок ОСОБА_2 різними сумами та в різний період, в той же час, відповідно до п. 2.3.1 трудового договору, роботодавець зобов`язувався щомісячно виплачувати працівнику заробітну плату згідно умовами передбаченими п. 4.1 Договору…».

Відтак, в силу ч.4 ст.82 ЦПК України, встановлений період роботи ОСОБА_2 , а також визнання сторонами у справі № 761/13288/21 обставини, що всі грошові кошти, які надходили від ФОП ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_2 , є заробітною платою, мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи, оскільки підтверджують період та сам факт виплати заробітної плати ОСОБА_2 , що в свою чергу підтверджує правомірність та обгрунтованість позовних вимог в межах даної справи та вказує на те, що ОСОБА_2 виконував свою трудову функцію та отримував оплату за неї у вигляду заробітної плати.

Також звертає увагу суду на те, що як в межах справи №761/13288/21, так і в межах справи №761/38555/21 відповідач (ФОП ОСОБА_1 ) жодного разу не вказувала, що ОСОБА_2 нібито перебував у відпустці без збереження заробітної плати та не надавала відповідних підтверджуючих документів, а разом з цим визнавала факт виплати заробітної плати ОСОБА_2 , зокрема, в період 04.2020 року по 01.2021 року, чим фактично підтверджувала той факт, що працівник виконував свої трудові обов`язки та не перебував у відпустці.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Д`яконова Кристина Ігорівна повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила скаргу задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Кєєр Олена Сергіївна в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.11.2019 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 було укладено безстроковий трудовий договір та призначено ОСОБА_2 на посаду комірника.

Оригінал трудового договору від 08.11.2019 втрачений у звязку з тим, що смт. Ворзель, Київської області, де проживає ОСОБА_2 , в період з 03.03.2022 по 01.04.2022 велися бойові дії внаслідок збройної агресії рф.

Існування трудових відносин між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 підтверджуються рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 13.03.2023 по справі №761/38555/21 та ФОП ОСОБА_1 у справі №761/38555/21 не заперечувалося.

З довідки Пенсійного фонду України про індивідуальні відомості про застраховану особу (Форма ОК-5) ОСОБА_2 стало відомо, що в період з квітня 2020 року по грудень 2021 року ФОП ОСОБА_1 систематично не здійснювала нарахування та сплату страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, що призвело до зменшення страхового стажу ОСОБА_2 .

У відповідь на адвокатський запит від представника позивача від 12.06.2023 №12/06/2023 Головне управління Пенсійного фонду України зазначило, що відповідно до поданої фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 по найманому працівнику ОСОБА_2 відображено перебування в трудових відносинах без нарахування заробітної плати за період з квітня 2020 року по 01.02.2021.

27.10.2021 року ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовною заявою про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за вимушений прогул. Станом на 24.05.2023 ОСОБА_2 не поновлений на роботі, не отримав оформлену трудову книжку, не отримав середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі згідно з рішенням Шевченківського районного суду м. Києва по справі №761/38555/21 від 13.03.2023.

Згідно Реєстру застрахованих Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України страхувальник ФОП ОСОБА_1 здійснювала відрахування із заробітної плати застрахованої особи ОСОБА_2 по березень 2020 року включно, при цьому інші відрахування до дати звільнення - відсутні.

28.04.2023 року в інтересах ОСОБА_2 було направлено на адресу ФОП ОСОБА_1 , яка зазначена Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань заяву з метою надання інформації щодо страхових внесків. Станом на дату 24.05.2023, відповідь не надходила.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зобов`язання нарахувати та сплатити страхові внески, суд першої інстанції вказав на те, що відповідач порушив вимоги трудового законодавства, а саме, не подав відомості про застраховану особу до системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України та не провів сплату внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, що призвело до зменшення страхового стажу позивача і унеможливило його підтвердження записами у трудовій книжці для призначення пенсії в майбутньому.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 рокувідповідає.

Відповідно достатті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно достатті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Згідно з абзацом першими частини першої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» набрав чинності 01.01.2004.

За змістом статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» затвердив Порядок № 637.

Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно із статтею 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

У постановах від 27.03.2018 року у справі № 208/6680/16-а, від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а, від 17.07.2019 року у справі № 144/669/17, від 23.03.2020 рокуу справі № 535/1031/16-а, від 28.05.2021 року у справі №591/3839/16-а, від 30.12.2021 року у справі №348/1249/17, від 27.02.2022 року у справі №620/3754/18, від 11.10.2023 року у справі № 340/1454/21 Верховний Суд дійшов висновку, що відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки воно здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Крім того, Верховний Суд неодноразово наголошував, що позбавлення позивача соціальної захищеності та пенсійного стажу у зв`язку з невиконанням підприємством обов`язку зі сплати внесків до Пенсійного фонду України, суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Наявність чи відсутність сплати страхових внесків роботодавцем не спростовує самого факту виконання позивачем трудових обов`язків.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи та звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи даний спір суд 1-ї інстанції правомірно виходив з того, що фактично, внаслідок невиконання ФОП ОСОБА_1 обов`язку по сплаті єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а тому позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Відповідачем не надано та матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, з яких достовірно можливо встановити нарахування та сплату відповідачем єдиноговнекуна загальнообовязкове державне соціальне страхування з розміру заробітної плати ОСОБА_2 за період з квітня 2020 року по жовтень 2023 року відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування».

Відповідачем не заперечується, що згідно з трудовим договором від 08.11.2019 року заробітна плата позивача становила 6 700,00 грн. Відтак, єдиний внесок становить 1 485,00 грн з розрахунку 6 700 / 100 * 22, що відповідчем не спростовано та не заперечується.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується, з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач порушив вимоги трудового законодавства, а саме, не подав відомості про застраховану особу до системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України та не провів сплату внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, що призвело до зменшення страхового стажу позивача і унеможливило його підтвердження записами у трудовій книжці для призначення пенсії в майбутньому.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованих висновків про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зобов`язання нарахувати та сплатити страхові внески.

Згідно зі статтею 51 ЦК України до підприємницькою діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

За приписами частини 5 статті 111 ЦК України до обов`язкових дій, що мають бути здійсненні в випадку припинення юридичної особи, належить звільнення працівників юридичної особи, що припиняється, відповідно до законодавства про працю.

З системного аналізу вказаних норм права, можна прийтидо висновку, що припинення діяльності ФОП за своєю суттю еквівалентне ліквідації підприємства, оскільки припиняються трудові правовідносини з працівниками, а господарська діяльність більше не ведеться.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

01.11.2023 здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Відповідачем не надано, і матеріали справи не містять жодного належних та допустимих докзів виконання фізичноюособою-підприємцем ОСОБА_1 свого обов`язку щодо повідомлення позивача про звільнення не пізніше, ніж за два місяці, як це передбачено ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, так і доказів розірваннятрудовогодоговоруз позивачем на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Доказів виконання вказаного обовязку, відповідачем суду не надано і матеріали справи не містять.

Поряд з цим, всилу особливостей припинення підприємницької діяльності ФОП, є неможливим виконання відповідачем обов`язків визначених ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, п.1 ст. 40 КЗпП України, так як і можливостей з працевлаштування позивача після звільнення. Відповідний механізм чинним законодавством не визначений.

Відтак, враховуючи той факт, що трудові відносини між позивачем та відповідачем були нерозривно пов`язані із підприємницькою діяльністю останньої, відповідач, приймаючи рішення про припинення державної реєстрації ФОП, відповідач не повідомила позивача про своє припинення та не звільнила ОСОБА_2 у передбачений чинним законодавством спосіб, то колегія суддів приходить до висновку обгрунтваність рішення суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог та визнання припиненими з 01 листопада 2023 року трудових відносин між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв?язку із припиненням підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_2 та зобов`язав ФОП ОСОБА_1 здійснювати нарахування єдиного соціального внеску в інтересах ОСОБА_2 саме до жовтня 2023 року (а не до травня 2023 року, як зазначено у позовній заяві ОСОБА_2 ), не заслуговують на увагу, оскількипозивачем 02 лютого 2024 року подано заяву про зміну предмета позову (а.с. 182-184), якою збільшено період за який позивач проситьзобов`язати нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а саме: січень 2023 року - жовтень 2023 року.

Доводи апеляційної скарги про те, щочерез припинення державної реєстрації ФОП ОСОБА_1 , підтвердженої документально, ФОП ОСОБА_1 не може бути відповідачем у даній справі, внаслідок її припинення, не є безумовною підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки у разі втрати фізичною особою статусу суб`єкта підприємницької діяльності на підставі статті 52 ЦК України встановлено цивільно-правову відповідальність ФОП, згідно з якою така фізична особа відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Зокрема, відповідно до норм чинного законодавства однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

У пункті 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 зроблено висновок, що у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою. Висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 04 грудня 2013 року у справі № 6-125цс13 підтверджений в пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17.

Доводи апеляційної скарги про те, що ФОП ОСОБА_1 не нараховувалась комірнику ОСОБА_2 заробітна плата за період з квітня 2020 року по січень 2021 року через не виконання ним його трудових обов`язків у зв`язку із перебуванням у відпустці без збереження заробітної плати, з огляду на що за вказаний період страхові внески щодо ОСОБА_2 ФОП ОСОБА_1 не сплачувались та їх сплата не передбачена нормами діючого законодавства, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 820/17548/14 зазначено, що преюдиціальні факти потрібно відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин. Адже преюдиціальні факти - це явища дійсності, істинність яких вже була встановлена у рішенні, що виключає необхідність їх повторного з`ясування, тоді як юридична оцінка фактів - це оціночне судження, зроблене судом в процесі співставлення факту з нормою права, яка регулює відповідну сферу правовідносин.

В іншій постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17 Верховний Суд зробив висновки про те, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.

Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

Судом встановлено, відповідачем не заперечується, що у судовій справі №761/13288/21 за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , про стягнення коштів, невиплачених при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовомфізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, судом встановлено, що з листопада 2019 року по лютий 2021 року на картковий рахунок було перераховано 110 873,37 грн, а саме перекази на рахунок були 06.11.2019 року, 04.02.2020 року, 03.04.2020року, 17.07.2020року, 06.08.2020 року, 01.10.2020року, 12.10.2020року, 12.10.2020 року, 17.11.2020року, 15.12.2020року, 22.01.2021 року, 10.02.2021року, з призначенням платежу виплата заробітної плати.

Доводи апеляційної скарги про те, що єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на розмір заробітної плати за період з листопада 2021 року по травень 2023 року щодо ОСОБА_2 нарахуванню не підлягає, оскільки ОСОБА_2 у вказаний період не виконував свої посадові обов`язки та, відповідно, заробітна плата йому не нараховувалась, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.34 КЗпП України простій це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Водночас відповідач не надав суду доказів існування підстав необхідності оголошення простою позивачу, які б свідчили про призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Матеріали справи не містять будь-яких кадрових документів, що знаходилися в особовій справі позивача, з яких можливо було б достовірно встановити про повідомлення відповідачем позивача про запровадження простою в період з листопада 2021 року по травень 2023 року. Факт ознайомлення позивача з кадровими документами по оголошення простою позивачу не зафіксований відповідачем жодним чином, в т.ч. протоколом, актом, наказом тощо.

Доводи апеляційної скарги про те, що на суму середнього заробітку, стягнуту на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13.03.2023 року у справі № 761/38555/21 відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України за період з 01.02.2021 року по 27.10.2021 року сума єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування у розмірі 1485,00 грн щомісячно - не нараховується, оскільки у такому разі буде мати місце подвійне стягнення такого внеску, так як сума, зазначена до стягнення Шевченківським районним судом м. Києва - визначена без відрахування із неї податків та зборів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують оскільки доказів виконання вказаного судового рішення відповідачем суду не надано та матеріали справи не містять.

Тим більше, виконавши рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13.03.2023 у справі № 761/38555/21 та сплатившиєдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхуванняза період з 01.02.2021року по 27.10.2021 року , відповідач вправі надати державному/приватному виконацю відповідні докази, як наслідок державний/приватний виконавець не буде вживати відповідні заходи щодо стягнення відповідних сум єдиногосоціального внескуна загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.02.2021 року по 27.10.2021року.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Києва про відкриття провадження у справі вказана справа повинна була розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження, в той же час, відповідно до вступної частини рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.09.2024 № 761/18403/23 - розгляд справи здійснювався в порядку загального позовного провадження, колегія суддів відхиляє, як безпідставні оскільки, відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Отже, за відсутності відповідного клопотання сторони суд вирішує на свій розсуд питання про те, проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, чи без такого.

У цій справі суд ухвалив проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, про що відповідачу було відомо. Тому твердження апеляційної скарги про те, що суд призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження є безпідставними.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з оцінкою судом першої інстанцій доказів у справі, неправильним, на думку апелянта, встановленням обставин справи та не містять посилань на неправильне застосування норм матеріального права, що не може бути підставою для скасування рішення суду першої.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи представника відповідача, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Д?яконової Кристини Ігорівни.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційніа скарга представника представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Д?яконової Кристини Ігорівни залишена без задоволення, а судове рішення без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Д?яконової Кристини Ігорівни залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: