Справа № 242/1048/24
Провадження № 6/0203/39/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року Центральний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Іваницької І.В.,

за участю секретаря судового засідання Кочевської В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі заяву ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , про відстрочення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 28.10.2025 у справі №242/1048/24 за позовом Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ

У червні 2024 року АТ «Перший український міжнародний банк» звернулося до Селидівського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 901.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 25 липня 2024 року позов задоволено частково та ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором № 901 від 01 жовтня 2021 року у сумі 189 509 грн 59 коп., з якої: 189 487 грн 56 коп. - заборгованість за кредитом; 22 грн 03 коп. - заборгованість по процентами. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 25 липня 2024 року скасовано; позов Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором № 901 від 01 жовтня 2021 року у сумі 189 509 грн 59 коп., з якої: 189 487 грн 56 коп. - заборгованість за кредитом; 22 грн. 03 коп. - заборгованість по процентами; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» судовий збір у сумі 2 274 грн 09 коп.

25 листопада .2025 року від представника ОСОБА_2 адвоката Шахова Дмитра Артемовича до Центрального районного суду міста Дніпра надійшла заява про відстрочення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року на один рік.

Подана заява обґрунтована наявністю обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення суду: чоловік та двоє неповнолітніх дітей відповідачки є внутрішньо переміщеними особами та перебувають на її утриманні ( з березня 2023 року чоловік втратив роботу та підробляє на випадкових роботах); грошових коштів, наявних у відповідачки, не вистачить для погашення боргу одним платежем (сума заощаджень складає приблизно 30% від стягнутої суми). Також у поданій заяві представник відповідачки просив врахувати мінімальний ступінь вини відповідачки у виникненні спору (заборгованість виникла після повномасштабного вторгнення, відповідачка була змушена переїхати до м. Кам`янське, що призвело до зниження доходів сім`ї), матеріальний стан відповідачки (на місяць складає в середньому 46 334,32 грн без урахування податків та зборів), воєнний стан в Україні (негативно впливає на психологічне та фізичне здоров`я членів сім`ї).

Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 28 листопада 2025 року прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , про відстрочення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 28.10.2025 у справі №242/1048/24; розгляд заяви призначений в судовому засіданні з повідомленням сторін на 11.12.2025.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Іваницької І.В. розгляд заяви про відстрочення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 28.10.2025 у справі №242/1048/24 не відбувся та був призначений на 15.01.2026.

У судове засідання, призначене на 15.01.2026, учасники процесу не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду заяви.

Від представника відповідачки до суду надійшло клопотання про розгляд заяви без його та відповідачки участі, в якому вимоги заяви підтримав, просив її задовольнити.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку.

Згідно зі ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною права на суд та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання рішення залишилося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина судового процесу для цілей ст. 6 Конвенції.

Відповідно до частини 1 статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частин 1, 3, 4, 5 статті 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо).

Системний аналіз зазначених норм законодавства свідчить, що закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для відстрочки виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.

Підставою для застосування статей 435 ЦПК України і 33 Закону України «Про виконавче провадження» є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 10 Постанови від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», задоволення заяви про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України №5-пр/2013 від 26 червня 2013 року, розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.

Рішенням Суду у справі Глоба проти України № 15729/07 від 05 липня 2012 року суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Законодавство України не містить вичерпного переліку обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення, на підставі яких суд може прийняти рішення про надання відстрочки.

Отже, суд, який прийняв рішення, має широкі дискреційні повноваження щодо підстав та строку для відстрочки виконання рішення, і у кожному конкретному випадку за своїм внутрішнім переконанням оцінює наявні у справі докази і вирішує питання про наявність чи відсутність обставин для вчинення таких процесуальних дій.

З аналізу наведених норм слідує, що відстрочення виконання рішення можливе лише у виключних випадках за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Під час вирішення питання про відстрочення виконання рішення суду обов`язково мають враховуватись також інтереси сторони, на користь якої ухвалене рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з заявою про відстрочку виконання рішення суду, представник відповідача, як на підставу для її задоволення, посилався на ті обставини, що введення воєнного стану на території України унеможливлює виконання судового рішення, оскільки такий стан та вимушене переселення сім`ї відповідачки призвели до погіршення фінансового становища ОСОБА_2 , на утриманні якої перебуває двоє дітей та чоловік, який офіційно не працює; накопичених грошових коштів не вистачає для погашення стягнутої суми заборгованості одним платежем.

Разом з тим, наведені доводи, в розумінні ст. 435 ЦПК України, не є правовою підставою для відстрочки виконання рішення суду. Складне матеріальне становище не свідчить ані про винятковість, ані про поважність причин невиконання рішення суду, а тому не може бути підставою для відстрочення виконання рішення суду. Жодних обмежень щодо виконання судових рішень на період дії воєнного часу діючим законодавством не передбачено.

На підставі наведеного вище суд приходить до висновку про те, що підстави для задоволення заяви про відстрочення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 28.10.2025 у справі №242/1048/24 відсутні.

Керуючись ст. ст. 258, 260, 261, 435 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , про відстрочення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 28.10.2025 у справі №242/1048/24 за позовом Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя І.В. Іваницька