Справа № 296/6347/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2026 р. м.Житомир

Суддя Корольовського районного суду м.Житомира Адамович О.Й., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду з позовом, у якому просить стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором № від 19.06.2020 у розмірі 12978,75 грн.

Позовні вимоги ТОВ «ФК«ЄАПБ» обґрунтовані тим, що 19.06.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» (ТОВ «ФК «ЦФР») та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №.

07.10.2016 між ТОВ «ФК «ЦФР» та Акціонерним товариством «ТАСКОМБАНК» (АТ «ТАСКОМБАНК») укладено договір відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016, за умовами якого ТОВ «ФК «ЦФР» передає (відступає) АТ «ТАСКОМБАНК» права вимоги до позичальників, а АТ «ТАСКОМБАНК» набуває права вимоги ТОВ «ФК «ЦФР» за кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує ТОВ «ФК «ЦФР» за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору та строки, встановлені цим договором.

04.04.2024 між АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № НІ/11/17-Ф, за умовами якого АТ «ТАСКОМБАНК» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК Факти «ЄАПБ» приймає належні АТ «ТАСКОМБАНК» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрах прав вимоги.

Відповідно до реєстру прав вимоги до договору факторингу № НІ/11/17-Ф від 04.04.2024, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 12978,75 грн, з яких: 6312,59 грн - сума заборгованості за тілом кредиту; 1078,09 грн заборгованість по відсоткам та 5588,07 грн заборгованість по комісії.

З моменту набуття права вимоги до відповідача позивач не здійснював нарахування жодних штрафних санкцій.

Відповідач має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № від 19.06.2020 у розмірі 12978,75 грн, з яких: 6312,59 грн - сума заборгованості за тілом кредиту; 1078,09 грн заборгованість по відсоткам та 5588,07 грн заборгованість по комісії.

Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира у даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач відзиву на позовну заяву не подавала. Ухвала про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами, направлялися на адресу відповідача за зареєстрованим місцем її проживання, у відповідності до приписів ЦПК України, однак поштові відправлення повернулись на адресу суду не врученими, востаннє з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Також відповідач повідомлявся про розгляд справи шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України.

Постановою Верховного Суду від 19 грудня 2022 року в справі № 910/1730/22 визначено, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена статтями 162, 165, 258, 263, 290, 295 ГПК України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

Згідно ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 19.06.2020 ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №, за умовами якого товариство зобов`язується надати позичальникові кредит у розмірі 12219,48 грн, строком на 36 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі та на умовах передбачених у паспорті кредиту №4753078, який є невід`ємною частиною кредитного договору (а.с. 5,6).

07.10.2016 між Публічним акціонерним товариством «ТАСКОМБАНК» (ПАТ «ТАСКОМБАНК») та ТОВ «ФК «ЦФР» було укладено договір про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016, за умовами якого ТОВ «ФК«ЦФР» передає (відступає) ПАТ «ТАСКОМБАНК» свої права вимоги до позичальників, а ПАТ «ТАСКОМБАНК» набуває права вимоги ТОВ «ФК «ЦФР» за кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує ТОВ «ФК «ЦФР» за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором (а.с. 10-11).

04.04.2024 між АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № НІ/11/17-Ф, за умовами якого АТ «ТАСКОМБАНК» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні АТ «ТАСКОМБАНК» права вимоги до боржників, в тому числі щодо боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №, що доводиться також актом прийому - передачі реєстру прав вимоги за договором факторингу № НІ/11/17-Ф від 04.04.2024 (а.с. 12-13, 14).

З витягу з реєстру прав вимоги від 04.04.2024 до договору факторингу № НІ/11/17-Ф від 04.04.2024 вбачається, що ОСОБА_1 вказана у списку боржників за кредитним договором № від 19.06.2020, за яким загальна сума заборгованості становить 12978,75 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 6312,59 грн, заборгованість за відсотками 1078,09 грн та заборгованість за комісією 5588,07 грн (а.с. 15).

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № від 19.06.2020 АТ «ТАСКОМБАНК» нарахувало ОСОБА_1 у заборгованість за період з 04.04.2024 по 30.04.2025 у розмірі 12978,75 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 6312,59 грн, заборгованість за відсотками 1078,09 грн та заборгованість за комісією 5588,07 грн (а.с.9).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями ст. 526 ЦК визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ст. 1077 ЦК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 3 ст. 13, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Аналогічні за змістом висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 755/2284/16-ц, провадження № 61-4685св19.

При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит.

Отже, на підтвердження наявності у відповідача заборгованості позивачем надано суду заяву-анкету від 19.06.2020, кредитний договір від 19.06.2020, паспорт кредиту від 19.06.2020, договір про відступлення права вимоги, договір факторингу, акт прийому-передачі, витяг з реєстру прав вимог, а також розрахунок заборгованості за кредитним договором № від 19.06.2020 за період з 04.04.2024 по 30.04.2025.

Проте, вказані документи не підтверджують факт отримання відповідачем коштів на підставі укладеного договору та наявність у відповідача заборгованості перед позивачем у розмірі, який зазначає позивач.

Також поданий позивачем розрахунок заборгованості не містить відомостей щодо розрахунку заборгованості за період з часу укладення кредитного договору, які б дозволили суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит, та правильність нарахування відсотків за користування кредитними коштами (розмір відсотків та період їх нарахування, суми внесені боржником в рахунок виконання кредитних зобов`язань).

Отже, розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Вказаний розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

Будь-яких інших доказів щодо підтвердження заборгованості відповідача за укладеним кредитним договором позивачем суду не надано.

Отже, позивачем ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що позикодавцем були перераховані грошові кошти відповідачу, а відповідач ці кошти отримав.

Як убачається із матеріалів справи, звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування.

Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року, справа 755/18920/18, провадження 61-17205ск19.

За викладених фактичних обставин, представником позивача не доведено та судом не встановлено факту порушення відповідачем прав позивача.

У зв`язку з відсутністю необхідних доказів, суд позбавлений можливості впевнитись у законності права вимоги позивача до ОСОБА_1 , що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Верховний Суд у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17 неодноразово наголошував на необхідності застосування категорія стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

З матеріалів справи вбачається, що договір про відступлення права вимоги з первісним кредитором №ТАСЦФР-10-2016 був укладений 07.10.2016 між ТОВ «ФК «ЦФР» та ПАТ «ТАСКОМБАНК», тобто за чотири роки (07.10.2016) до укладання кредитного договору № між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 (19.06.2020).

Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/11965/16.

Пунктом 2.1 договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 визначено, що первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти в сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором.

Суд звертає увагу, що конкретизації та визначеності майнових прав вимог, які передаються, даний договір не містить.

Право майнової вимоги за кредитним договором № від 19.06.2020 на момент укладення Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 мало би бути визначеним, тоді як жодної визначеної вимоги у первісного кредитора ТОВ «ФК «ЦФР» щодо ОСОБА_1 на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 07.10.2016 не було, та сторони не могли передбачити, що через чотири роки, а саме 19.06.2020 ТОВ «ФК «ЦФР» буде укладено кредитний договір із ОСОБА_1 .

Таким чином, із наданих суду доказів вбачається, що право майнової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № від 19.06.2020 не існувало на момент укладення первісного договору про відступлення прав вимог №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 вказав, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Суд зазначає, що пунктом 2.2 договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 передбачено, що відомості про передані права вимоги до позичальників визначаються реєстром прав вимог, підписаним та скріпленим печатками сторін, який є невід`ємною частиною цього договору.

Проте, до матеріалів справи позивачем не долучено жодного додатку до договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016, зокрема, реєстру прав вимог, підписаного сторонами такого договору та скріпленого печатками.

Крім того, розділом 3 договору № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 визначено порядок оформлення відступлення прав вимоги.

Проте, вказаний розділ 3 фактично не наданий суду, оскільки в договорі відсутні сторінки з третьої до шостої. А тому, суд позбавлений можливості перевірити, чи дотримано сторонами порядок передачі прав вимог за кредитними договорами.

Таким чином, позивач не надав суду доказів переходу від первісного кредитора - ТОВ «ФК «ЦФР» до АТ «ТАСКОМБАНК» права вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № від 19.06.2020.

Відповідно, долучені до матеріалів справи докази, а це: копія договору факторингу №НІ/11/17-Ф від 04.04.2024 укладеного між АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», копія акта прийому-передачі реєстру прав вимог до вказаного договору факторингу від 04.04.2024, а також витяг з реєстру прав вимог до Договору факторингу від 04.04.2024 про передачу від АТ «ТАСКОМБАНК» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги до позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором № від 19.06.2020 не доводять, що відбулась передача прав вимог за цим кредитним договором.

За необґрунтованості позовних вимог у задоволенні позову суд відмовляє.

Розподіл судових витрат.

На підставі ст.141 ЦПК України, оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 141, 263-265, 268, 280-283 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Головуючий суддя О. Й. Адамович