Дата документу 21.01.2026 Справа № 314/3163/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/3163/25 Головуючий у 1-й інстанції: Швець О.В.
Провадження № 22-ц/807/418/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Пантюх Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тивоненка Данила Руслановича на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 листопада 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Чепець Ольга Сергіївна, Михайлівська сільська рада Запорізького району Запорізької області, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тивоненко Д.Р. звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, заінтересована особа: приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Чепець О.С.

На обґрунтування заявлених вимог зазначав, що заявниця ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 25.03.1960 р.

Батьки заявниці померли, що піддержується свідоцтвами про смерть.

Мати заявниці - ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 ; земельну діняку площею 0,2550 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Померла була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір заявниці - ОСОБА_3 , через похилий вік та потребу в сторонній допомозі проживала разом із заявницею за адресою свого мешкання та реєстрації - АДРЕСА_1 , що підтверджується:

- актом підтвердження від 02.07.2025 року, виданого та підписаного депутатом Михайлівської сільської ради Кірсановою В.В., відповідно до якого, зокрема, заявниця дійсно проживала з вересня 2021 року по 27.11.2022 року за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , 1937 р.н., оскільки вона була хвора і вимагала постійного догляду. ОСОБА_4 постійно знаходилась біля матері до її смерті, забезпечувала догляд і займалася її похованням. Окрім того, актом підтверджується, що заявниця сплачувала комунальні послуги, викликала матері сімейного лікаря, ходила до крамниці, поралася по господарству;

- актом підтвердження від 02.07.2025 року, підписаного депутатом Михайлівської ради Кірсановою В.В. та секретарем виконкому, завіреного печаткою виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, відповідно до якого, зокрема, заявниця дійсно проживала з вересня 2021 року по 27.11.2022 року за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , 1937 р.н., оскільки вона була хвора і вимагала постійного догляду. Окрім того, заявниця здійснювала постійний догляд за матір`ю до самої смерті і займалася її похованням

23.10.2015 року було складено заповіт, який зареєстровано в реєстрі за № 92, засвідчено підписом секретаря виконкому Л.В. Яскульською, відповідно до якого матір заявниці - ОСОБА_3 на випадок її смерті зробила таке розпорядження: все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день її смерті буде належати їй і на що вона за законом матиме право, вона заповіла ОСОБА_1 , яка народилася в селі Середнє Вільнянського району Запорізької області ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після відкриття спадщини заявниця звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Заявниця знала, що проживала на момент смерті з померлою за однією адресою, тому протягом 6 місяців з дня смерті не звернулась до нотаріуса.

Постановою від 15.07.2024 року за вих. № 570/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватний нотаріус Чепець О.С. відмовила заявниці у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, яке належить померлій ОСОБА_3 , мотивуючи це тим, що спадкоємець ОСОБА_5 до 27 травня 2023 року до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини не зверталась, на час відкриття спадщини не проживала постійно зі спадкодавцем, таким чином, ОСОБА_1 вважається такою, що не прийняла спадщину.

Вважає, що факт постійного проживання заявниці зі спадкодавцем на час відкриття спадщини підтверджується, зокрема, свідоцтвом про смерть матері заявниці; актами підтвердження від 02.07.2025 року, виданими та підписаними депутатом Михайлівської сільської ради Кірсановою В.В.; актом підтвердження від 02.07.2025 року, підписаного депутатом Михайлівської сільської ради Кірсановою В.В та секретарем виконкому, завіреного печаткою виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області; показами свідків - сусідів заявниці за місцем проживання та реєстрації її матері: ОСОБА_6 , 1979 р.н. ( АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_3 ), а також показами свідка - сусідки заявниці за місцем реєстрації її проживання - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ( АДРЕСА_4 ), які можуть підтвердити, що заявниця проживала з матір`ю, і на день смерті своєї матері заявниця проживала разом із нею.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд встановити факт постійного проживання гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом зі спадкодавцем гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини і дату смерті за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 23.09.2025 залучено Михайлівську сільську раду Запорізького району Запорізької області в якості заінтересованої особи у цій справі.

У листопаді 2025 року від представника Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області - адвоката Сашкова М.В. надійшли письмові пояснення, в яких він просив на підставі ст.ст. 293, 294 ЦПК України залишити заяву ОСОБА_9 про встановлення факту, що має юридичне значення, без розгляду, роз`яснивши заявнику, що вона має право звернутися до суду в порядку позовного провадження. Зазначав, що факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в цій справі не підлягає встановленню у порядку окремого провадження, оскільки існує спір про право, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження, так як ОСОБА_4 має намір успадкувати спірне майно.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 листопада 2025 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Чепець Ольга Сергіївна, Михайлівська сільська рада Запорізького району Запорізької області, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини залишено без розгляду.

Роз`яснено заявнику, що вона має право подати позов на загальних підставах.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Тивоненко Д.Р. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що заявниця не залучала до цієї справи в якості заінтересованої особи Михайлівську сільську раду Запорізького району Запорізької області, адже остання не є спадкоємцем і навіть не заявляла своїх вимог про відумерлість спадщини після спливу 1 року з дня відкриття спадщини (смерть ОСОБА_3 настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , про існування справи та наявність потенційно спірного майна Михайлівська сільська рада Запорізького району Запорізької області дізналась лише у жовтні 2025 року). Крім того, судом та Михайлівською сільською радою Запорізького району Запорізької області не заперечувалось, що відсутні інші спадкоємці після смерті ОСОБА_3 , окрім заявниці, ніхто не оскаржував заповіт, не звертався з позовами про відсторонення від права спадкування тощо. Як наслідок, відсутній спір про право. Зауважує, що приватній нотаріус відмовила заявниці в оформленні спадщини, оскільки, на думку нотаріуса, постійне проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами. Тому вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність спору про право, який має розглядатися у порядку позовного провадження, є передчасними.

Учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що заявниця звернулася до суду із заявою в порядку окремого провадження згідно норм ЦПК України, просить суд встановити факт постійного проживання із спадкодавцем на час смерті останньої. Тобто встановлення вказаного факту безпосередньо пов`язано з виникненням у заявниці права на отримання та оформлення спадщини, а тому саме виникнення такого права передбачає спір, який має бути розглянутий в порядку позовного провадження за участю спадкоємців померлого, а в разі відсутності таких, - органу місцевого самоврядування в особі територіальної громади, адже остання має право на визнання спадщини відумерлою у відповідності до ст. 1277 ЦК України, за місцем знаходження спадкового майна, про що і завив представник Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області. Враховуючи викладене, а також той факт, що наразі відсутні спадкоємці, які у встановленому законом порядку прийняли спадщину, а після смерті ОСОБА_3 сплинув річний строк, передбачений ч. 2 ст. 1277 ЦК України, суд вважав, що в даному випадку наявний спір про право між ОСОБА_1 та територіальною громадою Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, яка має право у відповідності до вимог ст. 1277 ЦК України заявити вимоги про визнання спадщини відумерлою.

Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до свідоцтва про народження, Серія НОМЕР_1 від 25.03.1960, ОСОБА_10 народилася ІНФОРМАЦІЯ_7 , її матір`ю є ОСОБА_3 .

В зв`язку з укладенням шлюбу заявниця змінила прізвище спочатку на « ОСОБА_11 », потім - на « ОСОБА_12 », що підтверджується копіями свідоцтв про шлюб НОМЕР_2 та НОМЕР_3 .

23.10.2015 року ОСОБА_3 було складено заповіт, який зареєстровано в реєстрі за № 92, засвідчено секретарем виконкому Л.В. Яскульською, відповідно до якого матір заявниці ОСОБА_3 на випадок смерті зробила таке розпорядження: все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день її смерті буде належати їй і на що вона за законом матиме право, вона заповіла ОСОБА_1 , яка народилася в селі Середнє Вільнянського району Запорізької області ІНФОРМАЦІЯ_3

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 .

Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з копії спадкової справи № 93/2024 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , заявниця звернулася до приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Чепець О.С. із заявою про прийняття спадщини за заповітом 10 липня 2024 року.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.07.2024 року за вих. № 570/02-31 приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Чепець О.С. відмовила заявниці у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на майно, яке належить померлій ОСОБА_3 , мотивуючи це тим, що спадкоємець ОСОБА_5 вважається такою, що не прийняла спадщину.

Заявниця зареєстрована у АДРЕСА_5 .

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є спадкоємицею за заповітом після смерті матері - ОСОБА_3 , проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини необхідне для реалізації її права на прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (частина перша статті 315 ЦПК України).

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду.

Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів відсутній спір про право (постанова Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі № 139/122/14-ц).

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 335/4669/23, від 17 червня 2024 року в справі № 753/21178/21.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 04 січня 2023 року в справі № 198/99/15-ц спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом.

Сутність справ окремого провадження полягає в підтвердженні судом наявності чи відсутності певних юридичних фактів (станів), що є умовами здійснення прав і реалізації інтересів осіб або підставами для їх обмеження.

Законодавцем визначено, що у порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення і мати безспірний характер.

Схожий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 335/10025/20.

Відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої-третьої статті 1277 ЦК України, у редакції, яка була чинною на час відкриття спадщини, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Верховний Суд у постанові від 17 листопада 2021 року у справі № 335/10025/20 зауважував, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Матеріали справи свідчать про те, що заявниця звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після спливу одного року після відкриття спадщини. Даних про наявність інших спадкоємців матеріали справи не містять. Разом із тим, територіальна громада за місцем відкриття спадщини (Михайлівська сільська рада Запорізького району Запорізької області) претендує на спірне нерухоме майно, у поданих суду першої інстанції письмових поясненнях заперечувала проти задоволення заяви, представник територіальної громади просив залишити заяву ОСОБА_9 без розгляду, оскільки в даному випадку існує спір про право.

Заявниця не просто прагне з`ясування певних обставин, які мають юридичне значення, а фактично ініціює вирішення питання щодо права власності на нерухоме майно, проти чого заперечує орган місцевого самоврядування, що виходить за межі окремого провадження. Законодавство чітко передбачає, що окреме провадження застосовується у випадках, коли відсутній спір про право. Однак у цій справі спір про право наявний, оскільки встановлення факту, на який посилається заявниця, є необхідним для визнання її права власності на нерухоме майно.

Зазначені обставини можуть бути встановлені у межах позовного провадження, яке передбачає можливість повного, змагального розгляду з викликом усіх заінтересованих осіб, дослідження доказів та надання їм правової оцінки.

За таких обставин висновки суду про наявність спору про право відповідають фактичним обставинам справи.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами процесуального права, які підлягають застосуванню, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність залишення заяви ОСОБА_1 , поданої в порядку окремого провадження, без розгляду на підставі частини шостої статті 294, частини четвертої статті 315 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги зводяться до повторень викладених в заяві обставин, незгоди з судовим рішенням, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи перевірені та їм дана належна оцінка.

Докази та обставини, на які посилається заявник апеляційної скарги, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Посилання в апеляційній скарзі на відповідні правові висновки Верховного Суду є безпідставними, оскільки в указаній справі були встановлені інші фактичні обставини, порівняно з обставинами у цій справі.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та постановив оскаржувану ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для скасування цієї ухвали відсутні і апеляційну скаргу на неї, доводи якої не спростовують висновків ухвали, слід залишити без задоволення.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тивоненка Данила Руслановича залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 листопада 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 30січня 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко