КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 759/23848/24

номер провадження: 22-ц/82/833/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» - адвоката Полоз Ірини Володимирівни на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 лютого 2025 року у складі судді Петренко Н.О., у справі за позовом комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року комунальне підприємство «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» (далі - КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач є власником/орендарем квартири АДРЕСА_1 та користується послугами, що надаються позивачем.

Позивач вказував, що 20 квітня 2016 року між відповідачем та позивачем підписано договір про надання розстрочки по сплаті заборгованості за житлово-комунальні послуги, за яким відповідач визнав борг в сумі 25 196 грн 61 коп. Відповідно до розрахунку заборгованості за період з 01 січня 2011 року по 30 квітня 2015 року заборгованість за житлово-комунальні послуги відповідача перед КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м.Києва» складає 62 863 грн 83 коп., з яких: 23 875 грн 61 коп. - основна сума заборгованості; 31 193 грн 05 коп. - інфляційні нарахування; 7 795 грн 17 коп. - 3% річних.

З урахуванням наведеного, КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» просило стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за спожиті послуги за період 01 січня 2011 року по 30 квітня 2015 року в сумі 62 863 грн 83 коп., яка складається з: основної суми заборгованості у розмірі 23 875 грн 61 коп., інфляційних нарахувань у розмірі 31 193 грн 05 коп., 3 % річних у розмірі 7 795 грн 17 коп.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 лютого 2025 року позовну заяву КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» - адвокат Полоз І.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 13 648 грн 15 коп., 3% річних у розмірі 2 076 грн 48 коп., інфляційну складову боргу у розмірі 5 533 грн 80 коп.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач, підписавши договір про надання розстрочки по сплаті заборгованості за житлово-комунальні послуги №03/Святош/45344/76 від 20 квітня 2016 року, визнав заборгованість у розмірі 25 196 грн 61 коп., яка утворилась за спожиті житлово-комунальні послуги теплової енергії за період з 01 січня 2011 року по 30 квітня 2015 року. Згідно з ч.3 ст.264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Вказує, що відповідно до договору №03/Святош/45344/76 про надання розстрочки по сплаті заборгованості за житлово-комунальні послуги від 20 квітня 2016 року, розстрочка заборгованості в сумі 25 196 грн 61 коп., яка утворилася станом на 01 квітня 2016 року надається на 24 календарних місяці, зазначені суми щомісячно до 25 числа відповідного місяця, визначеного в графіку погашення заборгованості, перераховуються ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок. Відповідно до умов вказаного договору визначено строк виконання зобов`язання кожного місяця до 25 числа, отже з 26 числа кожного місяця настає строк з якого зобов`язання вважається невиконаним.

Зазначає, що за умовами договору №03/Святош/45344/76 відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, зі сплати сум, зазначених в графіку погашення заборгованості, до 25 числа кожного місяця впродовж строку реструктуризації (24 місяці), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором №03/Святош/45344/76 визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.

Також вказує, що відповідно до графіку погашення заборгованостей та умов договору № 03/Святош/45344/76 платіж за квітень 2016 року в розмірі 1 049 грн 86 коп. повинен бути сплачений до 25 квітня 2016 року, а з 26 квітня 2016 року настає прострочення зобов`язання за цим платежем та одночасно з простроченням оплати платежу починається перебіг позовної давності, який повинен був закінчитися 26 квітня 2019 року. Щодо платежу в березні 2017 року, який відповідач не сплатив на користь позивача, зазначає, що 26 березня 2017 року є датою прострочення зобов`язання за вказаним платежем і разом з тим є датою початку строку позовної давності, який повинен був закінчитися 26 березня 2020 року, але не закінчився у зв`язку з тим, що в Україні почався карантин 12 березня 2020 року, а воєнний стан в Україні - 24 лютого 2022 року, тому позовна давність продовжила свій перебіг з 12 березня 2020 року до дня, наступного за днем, коли в Україні буде скасовано воєнний стан.

З урахуванням наведеного, представник позивача вважає, що з відповідача на користь позивача в межах строків позовної давності підлягає стягненню заборгованість за договором №03/Святош/45344/76 у розмірі 13 648 грн 15 коп., інфляційна складова боргу у розмірі 5 533 грн 80 коп., 3% річних у розмірі 2 076 грн 48 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості, який доданий до апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 62 863 грн 83 коп., що менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» створене на підставі рішення Святошинської районної місті Києві ради «Про удосконалення комунальних підприємств та реорганізацію КП «Галагани» №212 від 24 квітня 2008 року.

Відповідно до п. 4.2.1 Статуту КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва», предметом діяльності підприємства є управління та обслуговування жилого та нежилого фонду при будинкових територіях, виконання комплексу послуг із забезпечення функціонування жилого та нежилого нерухомого майна в установленому порядку.

КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» здійснювало утримання будинку та прибудинкової території відповідача.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

13 листопада 2015 року між КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» та КК «Центр комунального сервісу» укладено договір доручення №34/Дор, згідно з умовами якого, позивач доручив КК «Центр комунального сервісу» представляти його інтереси та вчиняти від його імені юридичні дії.

20 квітня 2016 року між КК «Центр комунального сервісу» та ОСОБА_1 укладено договір №_03/Святош/_45344_/_76 про надання розстрочки по сплаті заборгованості за житлово-комунальні послуги, відповідно до умов якого, боржник визнає свої зобов`язання перед кредитором, що виникли у зв`язку з несвоєчасним розрахунком за спожиті житлово-комунальні послуги, які станом на 01 квітня 2016 року становлять суму у розмірі 25 196 грн 61 коп., протягом 24 календарних місяців.

Згідно з розрахунком заборгованості, складеного позивачем, за період 01 січня 2011 року по 30 квітня 2015 року заборгованість відповідача складає 62 863 грн 83 коп., з яких: 23 875 грн 61 коп. - основна сума заборгованості; 31 193 грн 05 коп. - інфляційні нарахування; 7 795 грн 17 коп. - 3% річних.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що 11 листопада 2024 року КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» звернулось до суду за захистом свого порушеного права за період з 01 січня 2011 року по 30 квітня 2015 року, що підтверджено відбитком штампу Святошинського районного суду міста Києва. Судом першої інстанції встановлено, що 20 квітня 2016 року між КК «Центр комунального сервісу» та ОСОБА_1 укладено договір №_03/Святош/_45344_/_76 про надання розстрочки по сплаті заборгованості за житлово-комунальні послуги, відповідно до умов якого, боржник визнає свої зобов`язання перед кредитором, що виникли у зв`язку з несвоєчасним розрахунком за спожиті житлово-комунальні послуги, які станом на 01 квітня 2016 року становлять у розмірі 25 196 грн 61 коп., протягом 24 календарних місяців. Тобто позивач мав можливість реалізувати своє право в судовому порядку до 20 квітня 2019 року, проте звернувся до суду з даним позовом лише 11 листопада 2024 року.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про сплив позовної давності до вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01 січня 2011 року по 30 квітня 2015 року у загальному розмірі 62 863 грн 83 коп., та, відповідно, про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції в повному обсязі, виходячи з такого.

Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з ст.ст. 526, 530, 610, 611 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані ст.625 ЦК України.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц.

Таким чином, платежі встановлені ст.625 ЦК України є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер, як неустойка. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, 20 квітня 2016 року між КК «Центр комунального сервісу» та ОСОБА_1 укладено договір №_03/Святош/_45344_/_76 про надання розстрочки по сплаті заборгованості за житлово-комунальні послуги, відповідно до умов якого, боржник визнає свої зобов`язання перед кредитором, що виникли у зв`язку з несвоєчасним розрахунком за спожиті житлово-комунальні послуги, які станом на 01 квітня 2016 року становлять суму у розмірі 25 196 грн 61 коп., протягом 24 календарних місяців.

Зобов`язання відповідача зі сплати за спожиті житлово-комунальні послуги є грошовим та не було виконано вчасно, тому КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» має право на пред`явлення вимоги про сплату відповідачем заборгованості, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Судом першої інстанції встановлено, що КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» звернулось до суду за захистом свого порушеного права 11 листопада 2024 року.

Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.1 та 5 ст.261 ЦК України).

Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 ЦК України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) вказала, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.

За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.

Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено ст.ст. 263 та 264 ЦК України.

Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон №540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом №540-IX.

Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон №2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон №2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.

Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року №3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон №3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон №3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.

Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

Аналогічні висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25).

Оскільки у даній справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо платежів, починаючи з 02 квітня 2017 року, не спливла, які відповідач зобов`язався сплатити відповідно до договору №_03/Святош,/_45344__/_76_ від 20 квітня 2016 року, то перебіг цього строку для відповідних платежів є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).

За таких обставин звернення КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» до суду з даним позов про стягнення заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 26 квітня 2017 року по 31 серпня 2024 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим.

Тому доводи відповідача про застосування позовної давності щодо зазначеного періоду спростовуються наведеним вище обставинами.

Разом із тим, вирішуючи позов КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» в межах заявлених вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 нарахованої заборгованості, що виникла до 02 квітня 2017 року, оскільки така заборгованість виникла поза межами позовної давності.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість, що виникла з 26 квітня 2017 року по 25 березня 2018 року у сумі 12 598 грн 32 коп.

Водночас, відповідно до пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, який доповнений Законом України від 15 березня 2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» та набрав чинності 17 березня 2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Зважаючи на викладене та, враховуючи положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з якими позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 ЦК України, за період з 24 лютого 2022 року, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на коритись позивача трьох процентів річних у розмірі 1 652 грн 87 коп. та інфляційних втрат у розмірі 4 612 грн 14 коп., які судом апеляційної інстанції розраховані за період з 26 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року включно.

Наведене узгоджується із правовими висновками, зокрема, викладеними у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2024 року у справі №756/8788/22 (провадження №61-7585св24), від 27 листопада 2024 року у справі №759/4324/23 (провадження №61-11727св24).

При вирішенні спору, суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України, наведених вище вимог закону, правових висновків Верховного Суду та фактичних обставин справи, належним чином не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про залишення без задоволення позовної заяви КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва».

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» та стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості у розмірі 12 598 грн 32 коп., три проценти річних у розмірі 1 652 грн 87 коп., інфляційні втрати у розмірі 4 612 грн 14 коп.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» за подання позову до суду сплатило судовий збір у розмірі 3 028 грн 00 коп. (а.с.5), а за подання апеляційної скарги - 3 633 грн 60 коп., що разом становить 6 661 грн 60 коп. (а.с.80).

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення та задовольняє частково позов КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва», то з ОСОБА_1 на користь КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1 999 грн 15 коп.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» - адвоката Полоз Ірини Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» заборгованість у розмірі 12 598 (дванадцять тисяч п`ятсот дев`яносто вісім) грн 32 коп., три проценти річних у розмірі 1 652 (одна тисяча шістсот п`ятдесят дві) грн 87 коп., інфляційні втрати у розмірі 4 612 (чотири тисячі шістсот дванадцять) грн 14 коп. та судовий збір у розмірі 1 999 (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн 15 коп.

В іншій частині позовних вимог комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» відмовити.

Позивач: комунальне підприємство «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м.Києва», , місцезнаходження за адресою: місто Київ, вулиця Симиренка, 17.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: