КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 753/586/25 Головуючий у суді першої інстанції - Коренюк А.М.
Номер провадження № 22-ц/824/4527/2026 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Парус-49», поданою представником Бойком Євгеном Васильовичем на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 03 листопада 2025 року, постановлену під головуванням судді Коренюк А.М., у місті Києві, у справі за заявою Бойка Євгена Васильовича в інтересах Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Парус-49» про видачу додаткового судового наказу про стягнення понесених судових витрат - витрат на правову допомогу, судового збору в судах першої та апеляційної інстанцій, за матеріалами судового наказу за заявою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Парус-49» про видачу судового наказу про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСББ «Парус-49» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 13 січня 2025 року відмовлено ОСББ «Парус-49» у видачі судового наказу.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСББ «Парус-49» задоволено; ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 13 січня 2025 року скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

11 вересня 2025 року Дарницьким районним судом міста Києва видано судовий наказ про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за період з 01.08.2023 року по 30.11.2024 року 8 075,84 грн - заборгованість за оплату житлово - комунальних послуг щодо утримання будинку, споруд та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_1 , 338,54 грн - 3% річних, 939,66 грн - інфляційну складову боргу, всього - 9 354,04 грн.

16 вересня 2025 року Бойко Є.В., який представляє інтереси ОСББ «Парус-49» звернувся до суду із заявою про постановлення додаткового судового наказу відповідно до статті 270 ЦПК України, якою просив суд першої інстанції вирішити питання про відшкодування понесених заявником судових витрат, зокрема, на правову допомого за подачу ОСББ «Парус-49» заяви про видачу судового наказу до суду першої інстанції - 8 000 грн, яка не вирішена судом при постановленні судового наказу, інші судові витрати - судовий збір за подачу апеляційної скарги (3 028 грн) й витрати на правову допомогу (5 000 грн), що були понесені заявником в суді апеляційної інстанції унаслідок оскарження ним ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 13 січня 2025 року, якою ОСББ «Парус-49» відмовлено у видачі судового наказу, яка скасована постановою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2025 року з направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 03 листопада 2025 року заяву Бойка Є.В. в інтересах ОСББ «Парус-49» про видачу додаткового судового наказу в частині вимог про стягнення витрат на правову допомогу в суді першої інстанції відмовлено, а в частині заяви про видачу додаткового судового наказу про стягнення понесених витрат в суді апеляційної інстанції - відмовлено у прийнятті.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСББ «Парус-49» - Бойко Є.В. подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального та матеріального права та проігноровано норму п. 6 ч. 1 ст. 168 ЦПК України, згідно якої у судовому наказі зазначається сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника..

Апелянт вказує, що не стягуючи витрати на правничу допомогу заявника, суд фактично порушує його право отримати відшкодування таких витрат, понесених у наказному провадженні за умови повного задоволення його вимог, що суперечить загальним засадам цивільного судочинстві, шо полягають у його пропорційності, диспозитивності та відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Посилання суду щодо неможливості стягнення витрат на правничу допомогу з огляду на спірність вимог, а саме, що боржники позбавлені можливості висловити свою думку щодо и розміру, співмірності і обґрунтованості, вважає, що суд при вирішенні питання стягнення даних витрат не позбавлений можливості самостійно дати оцінки обґрунтованості понесених витрат, оскільки таких заборон у наказному провадження процесуальний закон не міститься, як і зазначити у судовому наказі суму витрат, які є доведеними, співмірними та обґрунтованими.

Окрім того, самі боржники не позбавлені свого процесуального права, передбаченого ст. 170 ЦПК України, звернутися до суду із заявою про скасування судового наказу додаткового судового у випадку, якщо вони не згодні із розміром заявлених стягувачем судових витрат на професійну правничу допомогу.

Щодо питання стягнення понесених витрат в суді апеляційної інстанції, яким відмовлено у прийнятті, зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Таким чином, вважаєм, що надані суду докази понесення заявником витрат на професійну правничу допомогу є детальними та достатніми для підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що підлягають розподілу за результатами розгляду даної справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено позивачем, чи тільки має бути сплачено. Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи.

Враховуючи вищевикладене, представник ОСББ «Парус-49» - Бойко Є.В. просить скасувати ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 03 листопада 2025 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви про видачу додаткового судового наказу щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Суд апеляційної інстанції забезпечив право боржників подати відзив (заперечення) на апеляційну скаргу, направивши ухвалу Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року про відкриття апеляційного провадження, разом з апеляційною скаргою шляхом поштового направлення на адресу зазначену в заяві про видачу судового наказу та в апеляційній скарзі, яке повернулися до апеляційного суду із зазначенням причини повернення: «адресат відсутній за вказаною адресою».

Таким чином, суд апеляційної інстанції вжив усіх можливих заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи апеляційним судом.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (частини перша і друга статті 131 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання, повідомленою цією особою суду, вважається врученням судової повістки цій особі.

Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-233гс18 та постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19, провадження № 61-2583св20, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20, провадження № 61-3782св21, від 12 травня 2022 року у справі № 645/5856/13-ц, провадження № 61-2876св21.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що у грудні 2024 року ОСББ «Парус-49» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 13 січня 2025 року відмовлено ОСББ «Парус-49» у видачі судового наказу.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСББ «Парус-49» задоволено; ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 13 січня 2025 року скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

11 вересня 2025 року Дарницький районний суд м. Києва видав судовий наказ, яким задовольнив заяву ОСББ «Парус-49» про солідарне стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг щодо утримання будинку та прибудинкової території з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на користь ОСББ «Парус-49» за період з 01.08.2023 року по 30.11.2024 року 8 075,84 грн - заборгованість за оплату житлово - комунальних послуг щодо утримання будинку, споруд та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_1 , 338,54 грн - 3% річних, 939,66 грн - інфляційну складову боргу, всього - 9 354,04 грн Стягнути з боржників на користь стягувача судовий збір у розмірі 302,80 грн.

Так, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заяви в частині вимоги про компенсацію витрат на правову допомогу в суді першої інстанції, виходив з того, що зважаючи на правила розгляду заяв про видачу судового наказу, яка будується на безспірності вимог, натомість вимога заяви про ухвалення додаткового судового наказу про понесені заявником судові витрати на правову допомогу в суді першої інстанції (8 000 грн. 00 коп.) будується на спірності, а тому не може бути предметом розгляду в межах судового наказу, й таке враховувалось судом при вирішенні заяви про видачу судового наказу.

Відмовляючи у прийнятті заяви про видачу додаткового судового наказу про стягнення понесених витрат судового збору та на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов висновку, що така заява не підлягає розгляду в суді першої інстанції з огляду на положення ст. 270 ЦПК України, зважаючи на правило подачі такої заяви до неналежного суду, адже відповідно до вказаної норми розглядає той суд, що ухвалив рішення, а Дарницький районний суд м. Києва таким не є.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Глава 9 Розділу ІІІ ЦПК України визначає види судових рішень, порядок їх ухвалення, вимоги до змісту, порядок проголошення, набрання законної сили, роз`яснення, тощо.

Згідно статті 258 ЦПК України, судовими рішеннями є: ухвали, рішення, постанови, судові накази.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частинами третьою та четвертою статті 270 ЦПК України встановлено, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Вжиті законодавцем в Главі 9 Розділу ІІІ ЦПК України дефініції свідчать про те, що в ряді статей використовується поняття «судове рішення», що охоплює всі види судових рішень (наприклад, стаття 268 «Проголошення судового рішення», стаття 269 «Виправлення описок та арифметичних помилок у судовому рішенні», стаття 271 «Роз`яснення судового рішення», тощо), натомість в статті 270 ЦПК України «Додаткове рішення суду» використана дефініція «рішення суду», з чого випливає, що можливим є виключно ухвалення додаткового рішення, а не додаткової ухвали, додаткового судового наказу, тощо.

Наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення (пункт 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження»).

За однією заявою видається судом один судовий наказ, приписами ЦПК України не передбачено можливості за однією заявою видавати два судових накази, додатковий судовий наказ, тощо.

Цивільний-процесуальний Кодекс, хоча й відносить витрати на правничу допомогу до судових витрат, а саме витрат, пов`язаних з розглядом справи (стаття 133 ЦПК України), однак виокремлює підстави, порядок їх розподілу (статті 137, 141 ЦПК України), застосовуючи принцип пропорційності тільки до судового збору (частина 1 статті 141 ЦПК України).

Так, за загальним правилом, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1 статті 137 ЦПК України).

Сторони є учасниками справи у позовному провадженні (частина 1 статті 42 ЦПК України, тоді як у наказному провадженні учасниками справи є заявник та боржник (частина 2 статті 42 ЦПК України).

Отже, виходячи з аналізу змісту статей 42, 137 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в цій справі, яка є справою наказного провадження, немає підстав стягувати з боржника судові витрати заявника, понесені ним на правничу допомогу.

Дійсно в пункті 6 частини 1 статті 168 ЦПК України зазначено, що в судовому наказі серед іншого зазначається сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на користь боржника.

Однак слід зауважити, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору встановлюється законом (частини 1-2 статті 133 ЦПК України). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед інших, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України).

Тому, виходячи з комплексного аналізу пункту 6 частини 1 статті 168, статті 133, статей 42 та 137 ЦПК України, враховуючи особливість наказного провадження (яке передбачає можливість видачі судового наказу у випадках, зазначених в частині 1 статті 161 ЦПК України, перелік яких є вичерпним), - слід виснувати, що при видачі судового наказу можуть бути стягнуті лише ті судові витрати, розмір яких закріплений в законі (судовий збір) і при розподілі якого діє законодавчо закріплене правило пропорційності (частина 1 статті 141 ЦПК України), тобто на які не розповсюджується обов`язок однієї сторони довести їх розмір, а в іншої, відповідно, виникає право заперечувати проти заявленого розміру (інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи).

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що розмір витрат на правничу допомогу підлягає доведенню, а інша сторона вправі його заперечувати, надаючи аргументи для цього, тобто при вирішенні питання стягнення витрат на правничу допомогу діє принцип змагальності (додаткова постанова ВП ВС від 13.02.2024 у справі № 910/12155/22, постанова КГС ВС від 31.01.2024 у справі № 916/192/22, постанова ВП ВС від 05.07.2023 у справі №911/3312/21, постанова ВП ВС від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 та ін.).

Відтак, з огляду на суть наказного провадження, в якому учасники справи не повідомляються про розгляд, не викликаються в судове засідання, в ході якого відсутня змагальність сторін, - стягнення витрат на правничу допомогу, розмір яких визначається в довільному розмірі між замовником таких послуг та адвокатом, - є неможливим.

Доводи апелянта, що судом першої інстанції не враховано, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, апеляційний суд оцінює критично, з огляду на те, як вже зазначалось вище, вирішення питання стягнення витрат на правничу допомогу у справах наказного провадження, яке є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, а тому за нормами цивільно - процесуального законодавства не передбачено можливості за однією заявою видавати два судових накази, додатковий судовий наказ, тощо.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що судове рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Парус-49», поданою представником Бойком Євгеном Васильовичем, залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 03 листопада 2025 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв