Провадження №4-с/751/11/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

у складі: головуючого-судді Яременко І. В.

при секретарі Усік Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Пенязева Олександра Вікторовича та зобов`язання вчинити дії, стягувач: Акціонерне товариство «Сенс-Банк», боржник ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

22.11.2025 адвокат Славний Є.М. через систему «Електронний суд» звернувся до суду зі скаргою в інтересах ОСОБА_1 , в якій просить:

зобов`язати начальника відділу Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Пенязева Олександра Вікторовича, а у випадку нездійснення ним повноважень начальника Відділу уповноважену особу Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) зняти арешт із усього майна (коштів) боржника, яке накладено в межах виконавчого провадження №30073803;

скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер 30073803;

скасувати інші заходи примусового виконання рішення суду у рамках виконавчого провадження № 30073803;

зобов`язати начальника відділу Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Пенязева Олександра Вікторовича, а у випадку нездійснення ним повноважень начальника Відділу - уповноважену особу Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 30073803 з примусового виконання виконавчого листа № 6-737/10, виданого Новозаводським районним судом м. Чернігова від 17.05.2010 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 800002869 у сумі 447 880,69 грн та судових витрат по сплаті третейського збору в сумі 99,94 грн.

Вимоги скарги мотивовано тим, що у провадженні Новозаводського районного суду м. Чернігова знаходилась справа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 800002869 у сумі 447 880,69 грн та судових витрат по сплаті третейського збору в сумі 99,94 грн. Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова АТ «Альфа-Банк» було видано виконавчий лист № 6-737/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості у розмірі, вказаному вище. На підставі виконавчого листа № 6-737/10 було відкрито виконавче провадження № 30073803, в межах якого 24.05.2012 накладено арешт на все майно боржника. 20.12.2012 головним державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», що не передбачає зняття арешту з майна боржника. Постановою Господарського суду Запорізької області у справі № 908/1409/22 від 08.01.2024 ОСОБА_1 визнано банкрутом. Введено процедуру погашення боргів фізичної особи ОСОБА_1 . Ухвалою Господарського суду Запорізької області по справі № 908/1409/22 від 16.07.2025 виключено з ліквідаційної маси неліквідне майно боржника. Завершено процедуру погашення боргів боржника фізичної особи ОСОБА_1 , звільнено банкрута - фізичну особу від боргів. Отримавши відомості з реєстру речових прав на нерухоме майно, боржник виявив арешт майна у виконавчому проваджені № 30073803 і наявний запис в реєстрі речових прав на нерухоме майно. Незважаючи, що виконавче провадження є завершеним, обтяження у вигляді арешту, а також інші заходи примусового виконання рішення суду, вжитих в ході виконання виконавчого провадження не були скасовані. З метою зняття арешту та закінчення виконавчого провадження, ОСОБА_1 направив лист до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). У відповідь в.о. начальника відділу Я.Федорова зазначила, що арешт може бути знятий тільки за рішенням суду. Державного виконавця повторно належним чином повідомлено про те, що постановою Господарського суду Запорізької області у справі № 908/1409/22 від 08.01.2024 ОСОБА_1 було визнано банкрутом та введено процедуру погашення боргів, арешт на все майно боржника скасовується, боржника було звільнено від боргів, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню і разом з тим втрачає чинність арешт нерухомого майна боржника (який був накладений у рамках даного виконавчого провадження). Тому державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника у виконавчому провадженні № 30073803 на підставі ч. 5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» та при цьому закрити (закінчити) виконавче провадження № 30073803 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження». Однак начальник Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Пенязев О.В. у відповіді зазначив про відсутність підстав для зняття арешту з нерухомого майна та закритті виконавчого провадження. Крім того, згідно відповіді державного виконавця, матеріали виконавчого провадження були передані в архів та знищені. Встановити точно, чи були вжиті виконавцем заходи щодо виконання виконавчого документа, для скаржника є неможливим. Проте, не можна стверджувати, що такі заходи не вчинялися державним виконавцем у виконавчому проваджені № 30073803. Якщо такі дії вчинялись виконавцем, а судом в рамках розгляду даної скарги не буде прийнято рішення про скасування інших заходів щодо виконання виконавчого документа, то скаржник знову буде змушений повторно звертатися до суду зі скаргою на дії виконавця.

Оскільки ОСОБА_1 05.11.2025 вже звертався до суду зі скаргою на бездіяльність начальника Центрального відділу ДВС, ухвалою суду від 19.11.2025, яку було отримано сторонами 21.11.2025, скаргу повернуто заявнику, просять поновити строк для звернення до суду з вказаною скаргою.

Ухвалою судді від 27.11.2025 відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду.

Скаржник та його представник у судове засідання не з`явились, від представника скаржника - адвоката Тютюнник Ю.О. через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про розгляд скарги у її відсутність.

Представник АТ «Сенс Банк» та представник Центрального відділу ДВС у м. Запоріжжі у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду скарги повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду скарги до суду не надходило.

Згідно ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

У зв`язку з неявкою до судового засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши скаргу та додані до неї матеріали, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17.05.2010 ПАТ «Альфа-Банк» видано виконавчий лист на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 17.03.2010 по справі №249-9/41/10 Третейського суду за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 447 880,69 грн та витрат по сплаті третейського збору в сумі 99,94 грн (а.с.73).

30.11.2011 Жовтневим відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції відкрито виконавче провадження № 30073803 з примусового виконання виконавчого листа № 6-737/10, виданого Новозаводським районним судом м.Чернігова від 17.05.2010 (а.с.21).

24.05.2012 головним державним виконавцем Жовтневого ВДВС Запорізького МУЮ Куліченко О.М. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

20.02.2012 головним державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у відповідності до п. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.22, 23-зворот - 24).

Згідно актуальної інформації про державну реєстрацію обтяжень: 26.05.2012 державним реєстратором Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Гармаш Ю.О. на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП 30073803, виданий 24.05.2012 головним державним виконавцем Жовтневого ВДВС ЗМУЮ Куліченко О.М. 769 31 22, внесено відомості до Єдиного реєстру речових прав, номер запису про обтяження: 24047086 (спеціальний розділ) про арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 (а.с. 74-78).

Постановою Господарського суду Запорізької області від 08.01.2024 визнано фізичну особу ОСОБА_1 банкрутом, введено процедуру погашення боргів ОСОБА_1 ( а.с. 14-16).

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 16.07.2025 виключено з ліквідної маси неліквідне майно боржника, завершено процедуру погашення боргів боржника фізичної особи ОСОБА_1 , звільнено банкрута ОСОБА_1 від боргів (а.с.17-19).

08.08.2025 представник ОСОБА_1 адвокат Славний Є.М. звернувся до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) з заявою, в якій просив скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер 30073803; скасувати інші заходи примусового виконання рішення суду в рамках виконавчого провадження № 30073803 та закрити (закінчити) виконавче провадження № 30073803.

З листа № 131708/3 від 01.10.2025 в.о. начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Федорової Я. вбачається, що на виконанні в Жовтневому ВДВС ЗМУЮ перебувало виконавче провадження № 30073803 з примусового виконання виконавчого листа № 6-737/10, виданого Новозаводським районним судом м. Чернігова від 17.05.2010 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 80002869 у сумі 447 880,69 грн та судових витрат по сплаті третейського збору в сумі 99,94 грн, в межах якого 24.05.2012 накладено арешт на все майно боржника. 20.02.2012 головним державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», що не передбачає зняття арешту, накладеного на майно (кошти) боржника, не виключаються відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників, не скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання виконавчого документа. Надати більш детальну інформацію по вищевказаному виконавчому провадженню не виявляється можливим, оскільки виконавче провадження за строком зберігання знищене. Запропоновано вирішити питання про зняття арешту з майна у судовому порядку (а.с.22).

14.10.2025 представник ОСОБА_1 адвокат Славний Є.М. звернувся до в.о. начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Федорової Я.М. з заявою, в якій просив зняти арешт на все майно боржника, що було накладено у виконавчому провадженні № 30073803 та закрити (закінчити) виконавче провадження № 30073803.

Листом № 139192/3 від 20.10.2025 начальником Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Пензяєвим О. надано аналогічну відповідь в.о. начальника відділу Федорової Я. від 01.10.2025 (а.с. 23-зворот - 24).

Додатковою ухвалою Господарського суду Запорізької області від 26.11.2025 доповнено резолютивну частину ухвали суду від 16.07.2025 абзацом наступного змісту: «Відповідно до ч. 4 ст. 90 Кодексу України з процедур банкрутства, вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений цим Кодексом строк або були відхилені господарським судом, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню» (а.с. 52).

Згідно результатів пошуку виконавчих проваджень в АСВП, виконавче провадження № 30073803 завершено (а.с. 21, 81).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 449 ЦПК скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою.

Скарга на бездіяльність державного виконавця була подана заявником до суду 05.11.2025 з дня отримання листа начальника Центрального відділу про неможливість зняття арешту з нерухомого майна 04.11.2025. Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19.11.2025 скаргу ОСОБА_1 було повернуто скаржнику. Вказану ухвалу останнім отримано 21.11.2025.

Наведені в скарзі причини пропуску строку є поважними, а відтак строк для подання скарги слід поновити.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Спеціальним законом, що визначав на той час умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV, який втратив чинність 05.01.2017 на підставі Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII.

Відповідно до ст. 1 Закону №606-ХІV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV (у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника) державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника -

юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної

особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника).

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону № 606-XIV).

Отже, з огляду на наведені норми Закону № 606-XIV, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим.

Оскільки повернення виконавчого листа з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV, не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, тому на час повернення виконавчого листа стягувачу у державного виконавця були відсутні передбачені Законом підстави для зняття арешту з майна боржника.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016 №1404-VIII) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;

отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Отже, виходячи з наведених норм, у начальника Центрального відділу Пенязева О.В. був відсутній обов`язок зняти арешт з нерухомого майна боржника на підставі ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Втім, згідно зі ст. 1 Протоколу 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Верховний Суд у постанові від 12.10.2022 по справі №203/3435/21 зазначив, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

У постанові від 30.04.2025 по справі №753/12589/23 Верховний Суд зазначив, що збереження упродовж понад 10 років після повернення виконавчого листа арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення щодо боржника, є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння своїм майном.

Водночас, застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що підтверджує неодмінність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин право реалізаційної та правозастосовної діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Правовою метою накладення арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання судового рішення. Тобто, кредитор, на користь якого у боржника виникло зобов`язання за судовим рішенням, яке підлягає примусовому виконанню, має обґрунтовані очікування, що внаслідок накладення арешту на майно боржника та його подальшої реалізації остаточне рішення суду буде виконане. Тож накладення та існування арешту на майно боржника до закінчення примусового виконання судового рішення має важливе значення для забезпечення виконання остаточного судового рішення та реального поновлення прав фізичних та юридичних осіб.

Ураховуючи обставини даної справи, суд вважає, що в ситуації, коли бракує будь-якої можливості відновити виконавче провадження, відпадає і сама правова мета збереження арешту - забезпечення виконання судового рішення в примусовому порядку.

Збереження арешту, накладеного на майно боржника за таких умов свідчить, що особа позбавляється можливості вільно розпоряджатися своїм майном (у тому числі майном, набутим після винесення державним виконавцем постанови про арешт майна) без існування для цього правової мети, оскільки сам факт існування арешту не призведе до реального поновлення прав кредитора. За таких обставин особа змушена нести надмірний індивідуальний тягар.

Отже, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови, коли немає виконавчого провадження та майнових претензій з боку кредитора, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Подібного підходу притримується Верховний Суд у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21).

Врахувавши усталену практику ЄСПЛ, яка є обов`язковою для застосування національними судами, суд вважає, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, коли немає актуального виконавчого провадження та можливості продовження виконання судового рішення у примусовому порядку, призводить до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Таким чином, ураховуючи обставини справи, а саме: відсутність відкритих виконавчих проваджень, відсутність претензій кредитора або будь-яких дій направлених на виконання рішення понад 13 років, визнання боржника банкрутом та звільнення його від боргів, суд вважає, що наявність протягом тривалого часу арешту, накладеного державним виконавцем на усе нерухоме майно скаржника, без об`єктивної та передбачуваної можливості поновлення виконавчого провадження за виконавчим листом, який повернутий, є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння майном.

У зв`язку з цим, з метою ефективного захисту прав скаржника, арешт, накладений на його майно, підлягає зняттю із застосуванням ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Про таке ж указав і Верховний Суд у постанові від 13 липня 2022 року у справі №2/0301/806/11.

Враховуючи, що органом ДВС не було надано суду доказів, що спростовували б твердження скаржника, проаналізувавши усі обставини, на які він посилається, суд вважає обґрунтованими вимоги скаржника в частині зобов`язання начальника Центрального відділу ДВС у м. Запоріжжі Пенязева О.В. або уповноважену особу Центрального відділу ДВС у м. Запоріжжі зняти арешт із нерухомого майна ОСОБА_1 , яке накладено в рамках виконавчого провадження № 30073803.

Відповідно до ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи, що скаржником не надано суду постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, у скарзі не наведено реквізитів такої постанови, а також не надано доказів того, що державним виконавцем у виконавчому провадженні № 30073803 вчинялись інші заходи щодо виконавчого документа, вимоги скаржника у цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги скаржника про зобов`язання начальника відділу Центрального ВДВС у м. Запоріжжі Пенязева О.В. або уповноважену особу цього відділу винести постанову про закінчення виконавчого провадження, суд зазначає, що згідно з Законом України "Про виконавче провадження" такі дії можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби і не входять до дискреційних повноважень суду.

На підставі вищевикладеного, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог скарги.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 95, 260, 261, 263, 354, 447-452 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк для подання скарги на бездіяльність начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Пенязева Олександра Вікторовича та зобов`язання вчинити дії.

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Пенязева Олександра Вікторовича та зобовязання вчинити дії, стягувач: Акціонерне товариство «Сенс-Банк», боржник ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Пенязева Олександра Вікторовича, а у випадку нездійснення ним повноважень начальника Відділу - уповноважену особу Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) зняти арешт із нерухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яке накладено в рамках виконавчого провадження № 30073803, а саме обтяження: номер запису про обтяження: 24047086 (спеціальний розділ), дата та час державної реєстрації: 26.05.2012 13:21:18, вид обтяження: арешт нерухомого майна; документи, подані для державної реєстрації: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП 30073803, виданий 24.05.2012, видавник: Жовтневий ВДВС ЗМУЮ головний державний виконавець Куліченко О.М. 769 31 22, виконавчий лист № 6-737/10 від 17.05.2010 Новозаводський районний суд м. Чернігова на користь ПАТ «Альфа Банк»; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38846703 від 20.12.2017 12:13:45; суб`єкт обтяження: обтяжувач: Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), , особа, майно якої обтяжується: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , опис предмета обтяження: все нерухоме майно, окрім: земельних ділянок з кадастровими номерами: :07:001:0224, :08:004:0005, :01:002:0057, :05001:0044.

У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Чернігівської апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини ухвали, протягом того ж строку з дня складення повного тексту ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст ухвали складено 26.01.2026.

Суддя І. В. Яременко