ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 758/16086/18

провадження № 61-8192св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,

позивач - Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у місті Києві,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у місті Києві на рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року у складі судді Ковбасюк О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року в складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у місті Києві (далі - ГУ ДСНС України) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позов мотивований тим, що розпорядженням Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 08 жовтня 2007 року № 1542 «Про затвердження дислокації житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Подільському районі міста Києва», будівля АДРЕСА_1 здавалась як гуртожиток сімейного типу при 14-ДПРЧ (колишня 14-СДПЧ) ГУ ДСНС України у місті Києві. Вказана будівля розташована у комплексі державної пожежної рятувальної частини 14-ДПРЧ Подільського районного ГУ ДСНС України у м. Києві та перебуває на балансі ГУ і належить йому на праві оперативного управління, тобто перебуває у державній власності.

ОСОБА_1 , який проходив службу в Державній пожежній охороні міста Києва, на підставі протоколу № 6 комісії з культпобутових питань УДПО ГУ МВС в м. Києві, правонаступником якого є позивач, у 1996 році було надано для проживання двокімнатне житлове приміщення № 10 у гуртожитку сімейного типу при 14-ДПРЧ по АДРЕСА_1 на сім`ю з трьох осіб, однак відповідний ордер на вселення відповідачам не видавався.

26 вересня 2016 року під час перевірки цільового використання житлових приміщень у гуртожитках, під час перевірки гуртожитку сімейного типу при 14-ДПРЧ по АДРЕСА_1 , двері в квартиру № 10 відчинила невідома особа, яка відмовилась представитись, проте відповідала, що винаймає квартиру у ОСОБА_1

20 жовтня 2016 року під час перевірки черговим складом караулу, двері в квартиру № 10 знову відчинила невідома особа, яка відмовилась представитись та повідомила, що винаймає квартиру в ОСОБА_1 .

Під час перевірки 23 жовтня 2016 року двері ніхто не відчинив, а жінка з-за дверей відповіла, що є невісткою ОСОБА_1 .

У подальшому, 02 листопада 2016 року, двері відчинила жінка та сказала, що ОСОБА_1 є її дядьком.

05 листопада 2016 року квартиру № 10 відкрила жінка, яка представилась ОСОБА_4 та повідомила, що проживає у вказаній квартирі із своїм молодим чоловіком ОСОБА_5 , а ОСОБА_1 є її дядьком.

08 листопада 2016 року двері відчинила жінка, яка відмовилась представитись та сказала, що буде виселятись з цієї квартири, проте 30 січня 2017 року у квартирі все ще перебувала жінка, яка відмовилась відчинити двері та спілкуватись.

ОСОБА_1 зазначене житло не використовується за призначенням, оскільки в ньому проживають сторонні особи, актами із серпня 2017 року по день звернення до суду з цим позовом встановлено, що відповідачі у спірному приміщенні не проживають більше шести місяців без поважних причин.

На момент звернення до суду з позовом ОСОБА_1 не був працівником ГУ ДСНС України у м. Києві, а інші відповідачі ніколи не перебували у трудових відносинах з ГУ ДСНС України у м. Києві та отримали право на проживання у спірному приміщенні як члени сім`ї ОСОБА_1 .

Відповідачі порушили не тільки порядок користування жилим приміщенням, але й створюють перешкоди щодо використання спірного житлового приміщення гуртожитку при 14-ДПРЧ за призначенням, чим шкодять інтересам суспільства.

ГУ ДСНС України просило суд визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням № 10 гуртожитку сімейного типу при 14-ДПРЧ Подільського районного ГУ ДСНС України у м. Києві, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст оскаржених судових рішень

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що надані позивачем документи не підтверджують достовірно відсутність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірному житловому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. Факт непроживання відповідачів у спірному приміщенні не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК УРСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є непроживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин. При цьому доказів, які б підтверджували факт відсутності відповідачів у житлі без поважних причин понад строки, встановлені статтею 71 ЖК Української РСР, позивач не надав. Із наявних у матеріалах справи актів не вбачається, що при перевірці фактів проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні представниками позивача перевірялися такі обставини.

З огляду на наведене, суд вважає, що твердження позивача, наведені в обґрунтування позовних вимог, є недоведеними та не підтверджені належними доказами.

Водночас, суд приймає до уваги доводи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , наведені ними в заперечення позовних вимог, оскільки такі підтверджуються наявними у справі письмовими доказами. Зокрема, із наданих ОСОБА_1 копій документів вбачається, що за його особистої участі 26 грудня 2016 року було проведено зміну (встановлення) газового приладу, протягом 2017 року він неодноразово звертався до ПАТ «Київенерго» з вимогами про проведення обстеження системи підключення електроживлення до його приміщення, з подальшим складанням за його участю різного роду актів про незаконне підключення до лічильника мешканців квартири № 6 та місць загального користування.

Встановлено також, що з листопада 2017 року по березень 2018 року відповідач ОСОБА_1 проводив ремонт як місць загального користування гуртожитку (ремонт даху), так і самого спірного приміщення № 10. Вказана обставина встановлена судом, зокрема, і з показань свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтвердили, що у вказаний період здійснювали ремонтні роботи у спірному приміщенні за замовленням ОСОБА_1 , а також те, що зазвичай двері квартири їм відчиняла та залишала ключі ОСОБА_3 .

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Указане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц (провадження № 61-46621св18).

При цьому суд бере до уваги, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Суд зауважує, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

На підставі викладеного, з урахуванням підстав позову та наданих сторонами доказів, суд вважає, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням № 10 у гуртожитку сімейного типу при 14-ДПРЧ по АДРЕСА_1 не відповідатиме легітимній меті та не є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки позивачем не доведено, що відповідачі протягом більше шести місяців не виявляють будь-якого інтересу до житлового приміщення, яке було та є їхнім житлом, а статусу житла як «покинутого» судом не встановлено. Крім того, позивачем не доведено свідомої або недбалої поведінки відповідачів, яка б свідчила про втрату ними інтересу до спірного житлового приміщення.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції і, зокрема, вказав, що за відсутності відомостей про свідоме залишення відповідачами спірного приміщення та наявність у їх особистій приватній власності іншого житла в розумінні Конвенції, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що задоволення позову в цій справі не відповідатиме легітимній меті та не є необхідним у демократичному суспільстві.

Доводи позивача, що з декларацій за 2012, 2013 та 2020 роки вбачається наявність в ОСОБА_1 іншого житла, спростовуються наданими відповідачем документами, згідно з якими будь-якого житла в особистій приватній власності він не має.

Відмова в задоволенні позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке вони набули в установленому законом порядку та продовжують матеріально утримувати, сприятиме дотриманню принципу пропорційності та забезпеченню балансу інтересів сторін у спірних правовідносинах.

Аргументи учасників справи

27 червня 2025 року засобами поштового зв`язку ГУ ДСНС України у м. Києві звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просило рішення судів скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову; стягнути з відповідачів на користь ГУ ДСНС України у м. Києві судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору за подачу позовної заяви, апеляційної скарги та касаційної скарги.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідач-1 в суді першої інстанції та відповідач-2 в суді апеляційної інстанції підтвердили, що ОСОБА_2 не проживає в приміщенні, право користування яким оспорюється, починаючи з 2015-2016 років, що явно перевищує встановлені законом 6 місяців.

Судом встановлено, що з листопада 2017 року по березень 2018 року ОСОБА_1 проводив ремонт як місць загального користування гуртожитку (ремонт даху), так і самого спірного приміщення № 10. Судом під час допиту свідка ОСОБА_6 встановлено, що останній надавав послуги з ремонту без оформлення будь-яких документів (договору, актів виконаних робіт, рахунку і т.д.). Також представником ГУ ДСНС України у м. Києві в судовому засіданні зазначалося, що розрахунок № 12/11-2017, підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , оформлений без належного дотримання Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». З огляду на зазначене, цей доказ є неналежним та недопустимим. Перераховані обставини не були відображені в рішенні суду. Тобто суд дійшов до висновку про проведення ремонту виключно на підставі показань свідків, які більше нічим не підкріплені, що є порушенням статей 80, 81 ЦПК України. Також слід звернути увагу на показання допитаних свідків. Жоден з них не зміг підтвердити факт проживання в оспорюваному приміщенні саме ОСОБА_1 .

Судами попередніх інстанцій прийнято за доказову основу рішень виключено показання свідків, які надані через 7 років після оспорюваних подій (проведення перевірок, факту проживання і т.д.).

ГУ ДСНС України у м. Києві також звертало увагу суду апеляційної інстанції, що наймачем оспорюваного приміщення є саме ОСОБА_1 , а право проживання та використання приміщення іншим членом сім`ї є похідним від права наймача.

Суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що за відповідачем-1 зберігалася значна заборгованість за комунальні послуги, а рахунки та квитанції, які додані до матеріалів справи, та які на думку суду підтверджують зацікавленість відповідачів у житлі, датовані починаючи з середини 2017 року, тоді як перевірки ГУ ДСНС України у м. Києві проводилися починаючи з 26 вересня 2016 року.

ГУ ДСНС України у м. Києві акцентувало увагу на тому, що відповідачі забезпечені іншим житлом і їм є де проживати, окрім службового приміщення в гуртожитку. Більш того, починаючи з декларації за 2012 рік, яка заповнена відповідачем-1 власноруч, останній вказував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 . Зазначена квартира перебуває у власності дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_9 . Видається досить дивним той факт, що ОСОБА_1 , маючи повноцінну сім`ю, проживає окремо зі своєю повнолітньою дочкою в гуртожитку.

Як встановлено актами перевірок, ОСОБА_10 самовільно, без дозволу ГУ ДСНС України у м. Києві, надавав зазначене приміщення для проживання стороннім особам, що є порушенням статті 130 ЖК УРСР (в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом), пункту 5 Розділу III Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово[1]комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84.

Тому суди неправильно в односторонньому порядку застосували положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішень Європейського суду з прав людини.

Факт законного вселення не оскаржувався ГУ ДСНС України у м. Києві і в цьому воно повністю погоджується з судами попередніх інстанцій. Однак, суди не врахували і не спростували факти тривалого непроживання наймачів (більше 6 місяців) у приміщенні, право користування яким оспорюється. Більш того, відповідачі самі підтвердили факти тривалого непроживання в гуртожитку та факт того, що у них є інше житло для проживання. Відсутність у позивача іншого житла для проживання у справі «Садов`як проти України» було одним з ключових аспектів ухвалення позитивного рішення на користь останнього (пункт 11 рішення ЄСПЛ). Варто окремо звернути увагу суду касаційної інстанції на пункт 33 рішення ЄСПЛ у справі «Садов`як проти України». На відміну від викладеного в указаному пункті, в позовній заяві останнього якраз зазначено, що ОСОБА_1 вже не є працівником ГУ ДСНС України у м. Києві (довідка Головного управління від 24 вересня 2018 року № 562). ОСОБА_2 та ОСОБА_3 взагалі не проходили службу в ГУ ДСНС України у м. Києві і жодним чином з ним не пов`язані, а право проживання та користування спірним приміщенням іншого члена сім`ї є похідним від права наймача, яким і є відповідач-1.

З огляду на зазначені порушення законодавства України щодо користування житловою площею в гуртожитках, систематичного невиконання зобов`язань щодо сплати житлово-комунальних послуг, тривалого часу не проживання в гуртожитку, звільнення зі служби цивільного захисту ОСОБА_1 , наявності іншого житла для проживання, судами здійснено застосування Конвенції та практики ЄСПЛ виключно на користь відповідачів, що само по собі суперечить судовій практиці ЄСПЛ, на яку вони посилаються.

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги, оскаржені судові рішення - залишити без змін.

Апеляційний суд перевірив доводи скаржника і визнав, що позивач не довів безперервної відсутності відповідачів понад 6 місяців, що є обов`язковою умовою застосування статті 71 ЖК України. З 1996 року він, його син та дочка проживають у спірному приміщенні, в якому і зареєстровані. При цьому він вчасно та в повному обсязі сплачує кошти за житлово-комунальні та інші послуги. Всі квитанції на сплату за комунальні послуги він отримував саме за адресою АДРЕСА_5 , що, в свою чергу, підтверджує його безпосереднє проживання та користування спірним приміщенням протягом всього часу з 1996 року.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не є повноваженням Верховного Суду.

Апеляційний суд обґрунтовано послався на позицію Верховного Суду (постанова від 19 травня 2021 року, справа № 759/19579/17), в якій зазначено, що акт про непроживання особи у жилому приміщенні складається і підписується уповноваженим представником житлово-комунального підприємства, управляючої компанії, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, а висновки в ньому робляться після з`ясування таких обставин як наявність у квартирі речей відповідача, причини відсутності відповідача на час перевірки тощо. Натомість акти скаржника не підтверджують фактів, а лише припущення, не відповідають процесуальним стандартам.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання в жилому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Указане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц.

Крім того, суди надали належну правову оцінку таким підтвердженим фактам: участь в утриманні житла, зокрема, шляхом замовлення та оплати ремонтних робіт, врегулюванні житлово-комунальних і побутових питань, оплати наданих комунальних послуг тощо. Ці обставини свідчать про неперервний зв`язок з житлом, що повністю спростовує доводи скаржника.

У листопаді 2025 року ГУ ДСНС України у м. Києві подало до Верховного Суду заперечення, в яких зазначає, що відповідач-1 протягом всього часу розгляду справи пропускає строки, що встановлюються судом. Зазначене свідчить про зловживання останнім своїми процесуальними права та повним ігноруванням останнім своїх процесуальних обов`язків.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем-1 відзив на позовну заяву подано через рік з моменту відкриття провадження у справі, при цьому заяви про поновлення пропущеного процесуального строку не було подано взагалі (ухвала про відкриття провадження у справі від 25 квітня 2019 року, а відзив на позовну заяву підписано 18 вересня 2020 року).

Відзив на апеляційну скаргу також подано з пропущенням процесуальних строків і в ньому також зазначено, що відповідач-1 отримав копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційної скарги в приміщенні суду. Заяви про поновлення пропущеного процесуального строку також не подавав (ухвала про відкриття апеляційного провадження від 27 лютого 2024 року, відзив підписано 21 березня 2024 року).

Такі систематичні порушення процесуальних строків є додатковим доказом того, що відповідач-1 не проживає в приміщенні, право користування яким оскаржується.

Окрім зазначеного, ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу зазначаються відомості, які він сам та інші відповідачі спростовували в судах першої та апеляційної інстанції. Зокрема, відповідач-1 зазначає, що він разом з іншими відповідачами проживають у спірному приміщенні. Однак в суді першої інстанції ОСОБА_1 зазначав, що його син не проживає в цьому приміщенні з 2015-2016 року. В суді апеляційної інстанції відповідач підтвердив вказані відомості та зазначив, що він зі своєю дружиною та дітьми проживає в Київській області, смт Гостомель. Відповідач-1 вказує, що ним систематично здійснювався ремонт приміщення, проте жодних достовірних та належних доказів вказаному не було надано до суду.

У грудні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відповідь на заперечення, в яких зазначає, що у зв`язку з збройною агресією російської федерації він з березня 2022 року проходить військову службу в Збройних Силах України.

У зв`язку із тим, що ділянка 8 х 9 м покрівлі будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться в незадовільному стані, внаслідок чого природніми опадами систематично затоплює житлове приміщення АДРЕСА_6 , що фактично унеможливлює проживання ним та членами сім`ї ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) за зазначеною адресою. З огляду на те, що балансоутримувачем - ГУ ДСНС України у м. Києві відповідних ремонтних робіт (капітальний ремонт, поточний ремонт) не проводилось, що призвело до систематичного затоплення приміщення № 10, він почав самостійно працювати над питанням щодо відновлення покрівлі.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підставу, передбачену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).

Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2026 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для подання відзиву на касаційну скаргу ГУ ДСНС України у м. Києві задоволено. Продовжено ОСОБА_1 строк для подання відзиву; докази, подані ОСОБА_1 , а саме: - копію посвідчення учасника бойових дій; фото помешкання № 10 в незадовільному стані; копію Акту огляду покриття «пожежної частини» за адресою: АДРЕСА_1 з бітумних рулонних матеріалів на стадії експлуатації (дефектна відомість покрівельного килима); копію кошторису на частковий ремонт покрівлі від 04 листопада 2025 року; фото покрівлі (проведення ремонтних робіт); копію листа до ГУ ДСНС України щодо визначення представника балансоутримувача для участі у засвідченні Акту; акт від 01 грудня 2025 року про проведення гостьового ремонту покрівлі, засвідченого мешканцями кв. № 7 , 8 , 10 , повернуто заявнику; справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 01812 від 31 грудня 1980 року «Про затвердження актів на прийняття в експлуатацію будинку пожежної частини Подільського району по АДРЕСА_1 » управлінню пожежної охорони УВС Київського міськвиконкому передано на баланс пожежну частину Подільського району на АДРЕСА_1 .

Розпорядженням Подільської районної у м. Києві державної адміністрації № 1542 від 08 жовтня 2007 року «Про затвердження дислокації житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Подільському районі м. Києва» будівля АДРЕСА_1 визначена як гуртожиток сімейного типу при 14-ДПРЧ (колишня 14-СДПЧ) ГУ ДСНС України у

АДРЕСА_1 розташована у комплексі державної пожежної рятувальної частини 14-ДПРЧ Подільського районного управління ГУ ДСНС України у м. Києві, перебуває на балансі управління та належить йому на праві оперативного управління.

У 1996 році ОСОБА_1 , який на той час проходив службу в ДПС м. Києва, на підставі протоколу № 6 комісії з культпобутових питань УДПО ГУ МВС в м. Києві, правонаступником якого є позивач, було надано для проживання двокімнатне житлове приміщення АДРЕСА_9 , на сім`ю у складі трьох осіб.

Відповідачі зареєстровані у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 - з 26 жовтня 1994 року; ОСОБА_2 - з 12 лютого 2004 року; ОСОБА_3 - з 02 вересня 2003 року.

З метою перевірки цільового використання житлового приміщення № 10 у гуртожитку сімейного типу при 14-ДПРЧ на АДРЕСА_1 представниками ГУ ДСНС України у м. Києві у 2016-2018 роках неодноразово здійснювалися виходи до вказаного приміщення, за результатами яких складалися відповідні акти щодо відсутності відповідачів у займаному приміщенні та/або перебування там інших осіб, які вказували, зокрема, що винаймають квартиру в ОСОБА_1 , або є його родичами.

В подальшому за період з 01 серпня 2017 року до 02 грудня 2018 року такі акти складалися представниками ГУ ДСНС України у м. Києві щоденно.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів (стаття 127 ЖК України).

Згідно із частиною другою статті 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а у разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

У частині другій статті 810 ЦК України передбачено, що підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюється законом.

Статтею 64 ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК України).

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2023 року у справі № 761/9063/21 вказано, що «у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 вказано, що «аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 203/1665/19-ц вказано, що «процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».

У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, дійшла висновку, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

/Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

У справі, що переглядається:

суди встановили, що ОСОБА_1 проходив службу в державній пожежній охороні з 22 лютого 1988 року і звільнений у запас ЗСУ 27 жовтня 2015 року; у 1996 році ОСОБА_1 надано для проживання двокімнатне житлове приміщення АДРЕСА_9 , на сім`ю у складі трьох осіб: ОСОБА_1 і його дітям: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Законність такого вселення позивач не заперечував; ОСОБА_1 стверджує, що з 1996 року він, його син та дочка постійно проживають у спірному приміщенні, до відзиву на позов долучив, зокрема, копії квитанцій про сплату ним комунальних послуг за період квітень-серпень 2018 року, за травень, червень 2017 року (т. 3, а. с. 75-89), рахунки на оплату комунальних послуг; згідно з наданими позивачем комісійними актами у спірному приміщенні ОСОБА_1 з 2016 року тривалий час не проживає;

судами як на підставу переривання строку тимчасової відсутності ОСОБА_1 зазначено, що 26 грудня 2016 року він провів зміну (встановлення) газового приладу, протягом 2017 року неодноразово звертався до ПАТ «Київенерго» з вимогами про проведення обстеження системи підключення електроживлення до його приміщення, з подальшим складанням за його участю різного роду актів про незаконне підключення до лічильника мешканців квартири № 6 та місць загального користування, з листопада 2017 року по березень 2018 року проводив ремонт як місць загального користування гуртожитку (ремонт даху), так і самого спірного приміщення № 10. Тому суди зробили висновок, що відсутні підстави вважати, що із серпня 2017 року по день звернення до суду з цим позовом відповідачі у спірному приміщенні не проживають більше шести місяців без поважних причин, відповідачі не втратили інтерес до спірного приміщення;

однак зміна (встановлення) газового приладу, звернення до ПАТ «Київенерго» з вимогами про проведення обстеження системи підключення електроживлення, проведення ремонту, оплату комунальних послуг не свідчать про проживання ОСОБА_1 у спірному житловому приміщенні;

комісійні акти УДПО ГУ МВС в м. Києві про відсутність проживання ОСОБА_1 у спірному приміщені з 26 вересня 2016 року по 02 грудня 2018 року охоплює період у понад 2 роки, якими підтверджується періодичне проживання в ньому сторонніх осіб, а не ОСОБА_1 та його дітей. Працівниками УДПО ГУ МВС в м. Києві складено 499 таких актів (т. 1, а. с. 21 - т. 3, а. с. 20), обставин на спростування яких суди не встановили;

колегія суддів акцентує увагу, що вирішуючи питання про позбавлення особи права користування житлом суди мають застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Однак суди не надали належної оцінки доводам позивача, що ОСОБА_1 з дітьми у спірному приміщенні постійно не проживає, підставам позовних вимог ГУ ДСНС України у м. Києві, зокрема, щоОСОБА_1 в списках працівників управління, які потребують поліпшення житлових умов, не перебуває, але в якому перебуває 213 сімей, які потребують надання жилої площі в гуртожитку, не спростували доводів щодо проживання ОСОБА_1 в іншій квартирі, що належить дружині ОСОБА_1 - ОСОБА_9 , право користування якою ОСОБА_1 декларував з 2012 року;

з урахуванням викладеного та з огляду на тривалість та безперервність перевірок щодо непроживання відповідачів у спірному житловому приміщенні висновки судів, що складаючи акти про відсутність відповідачів у спірній квартирі в гуртожитку позивач не досліджував наявність у квартирі речей відповідачів, а також причини і характер їх відсутності (постійний чи тимчасовий), непропорційність втручання у права володіння відповідачем спірним житловим приміщенням у гуртожитку ГУ ДСНС України у м. Києві, є передчасними.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Порядок розподілу судових витратвирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).

Керуючись статтями 400, 402, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у місті Києві задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року скасувати.

Справу № 758/16086/18 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року та постанова Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 рокувтрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко