ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року

м. Київ

Справа № 367/10774/23

Провадження № 61-14754св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лупейка Олександра Васильовича на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 листопада 2024 року в складі судді Котлярової І.Ю.,та постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року в складі колегії суддів Музичко С. Г., Болотова Є. В., Сушко Л. П.

у справі за позовом ОСОБА_1 до рф в особі уряду рф про відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією рф проти України, та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з рф моральну шкоду, спричинену йому через збройну агресію рф проти України, в розмірі 120 000 000,00 грн, що еквівалентно станом на день звернення з позовом 3 328 830,17 дол. США або 3 048 935,41 євро.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 лютого 2022 року рф розпочала військову агресію проти України, вчинивши терористичний широкомасштабний збройний напад, який триває до сьогодні.

На території України йде війна із застосуванням сучасних систем озброєння, країною агресором здійснюється терор мирного населення, відбувається масове знищення інфраструктури. Військова збройна агресія рф, беззаперечно, спричинила тяжкі наслідки як для держави у цілому, так і для громадян України.

Позивач зазначив, що для нього також настали тяжкі наслідки, оскільки він є жителем Вишгородського району Київської області. 25 лютого 2022 року всі мости через річку Ірпінь були зірвані і цього ж дня російські війська захопили селище Димер, в якому він залишився з родиною старшого сина та родичами його дружини. Всі були розгублені та у розпачі. Жили весь час у підвалі будинку, спали по 2-3 години, харчувалися чим прийдеться, постійно чули відлуння боїв. Постійно побоювався, що окупанти дізнаються про його синів, які служать в Збройних Силах України (далі - ЗСУ), отримував від них погрози, внаслідок чого втрачав свідомість.

Після деокупації Київщини його син ОСОБА_3 отримав поранення та проходив реабілітацію вдома, а після одужання повернувся на передову.

На початку лютого 2023 року син перестав виходити на зв`язок, а потім позивачу надійшло сповіщення, з якого слідувало, що його син ОСОБА_4 пропав безвісті під час штурмових дій на Донеччині. Позивач зазначив, що це для нього стало страшним психологічним ударом, від якого він не може отямитись, відчуває величезну психологічну втому, почувається психотравмованим.

Для підтвердження факту психотравмування і спричинення моральної шкоди позивач замовив психологічне дослідження, яке проводилось спеціалістом-психологом ОСОБА_5 .

Визначену моральну шкоду у розмірі 120 000 000,00 грн позивач просив стягнути з рф на свою користь.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

01 листопада 2024 року заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області позов задоволено частково. Стягнуто з рф в особі уряду рф на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією рф проти України 5 000 000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

24 вересня 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 листопада 2024 року залишено без змін.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральної шкоди, суди першої та апеляційної інстанції, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, врахували характер душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку зі збройною агресією рф проти України, що не дають йому можливості проживати повноцінне життя, яке він проживав до збройної агресії, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій відповідача, а також беручи до уваги той факт, що внаслідок агресії рф молодший син позивача вважається зниклим безвісти.

Доводи щодо неврахування судом першої інстанції висновку спеціаліста-психолога від 01 грудня 2023 року суди визнали безпідставними, оскільки суди надали оцінку цьому висновку в сукупності з іншими доказами у справі, визнавши розмір моральної шкоди у 120 000 000,00 грн завищеним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

24 листопада 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лупейко О. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року в справі № 372/1652/18, від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц, в постановах Верховного Суду від 20 червня 2024 року в справі № 216/5657/22, від 27 січня 2021 року в справі № 263/16183/18, від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 03 серпня 2022 року в справі № 607/11755/20, щодо визначення розміру компенсації за спричинену моральну шкоду.

Вважає, що розмір моральної шкоди, який зазначений позивачем з урахуванням характеру і обсягу завданих моральних страждань, істотного порушення конституційних прав є для суду беззаперечною обставиною в силу того факту, що військова агресія відповідача є загальновідомою обставиною. Проте, дослідивши наявні докази у справі, суди необґрунтовано зменшили розмір моральної шкоди до 5 000 000,00 грн за заявленого 120 000 000,00 грн, що еквівалентно станом на день звернення з позовом 3 328 830,17 дол. США або 3 048 935,41 євро.

Доводи інших учасників справи

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією його паспорта.

Із 10 січня 1975 року ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та належить йому на праві власності.

ОСОБА_1 є учасником ліквідації аварії на Чорнобильській атомній електростанції (далі - ЧАЕС) (І категорія), інвалідом ІІІ групи, що підтверджується посвідченням особи, яка постраждала внаслідок чорнобильської катастрофи від 11 липня 2000 року серії НОМЕР_1 , категорії І та посвідчення інваліда ІІІ групи від 23 жовтня 2000 року серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 є батьком двох синів: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про їх народження, згідно з якими їх батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_8 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

25 травня 1999 року між сином позивача - ОСОБА_6 та ОСОБА_9 укладено шлюб, зареєстрований Димерською селищною радою Вишгородського району, про що в книзі реєстрації актів про одруження 25 травня 1999 року складено актовий № 13, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 25 травня 1999 року серії НОМЕР_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 у ОСОБА_6 та ОСОБА_9 народилася дочка ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим Виконавчим комітетом Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області 26 квітня 2007 року.

Із 03 грудня 2013 року до 12 квітня 2016 року син позивача - ОСОБА_7 перебував у шлюбі з ОСОБА_11 , у якому ІНФОРМАЦІЯ_6 народився ОСОБА_12 .

Згідно з копією виписки із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підписаної медичним директором КНП КОР «Київський обласний кардіологічний диспансер» Залізною Ю. І., зав. відділенням Бешляга І. В., лікуючим лікарем Дайнеко Ю. О. , у період з 02 до 09 лютого 2021 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікування, діагноз: «Гострий трансмуральний інфаркт міокарду інших уточнених локалізацій. Гіпертинзивна (гіпертонічна) хвороба з переважним ураженням серця з (застійної) серцевою недостатністю. ІХС: гострий Q-ІМ передньо-перетинково-верхівково-бокової ст. ЛШ від 31 січня 2021 року Ург. КВГ та стентування ПМШГ ЛКА (1стент) 01 лютого 2021 року А кардіосклероз. СН ІІАст. Артеріальна гіпертензія ІІІ ст., ст. 2, р. 4»;

Відповідно до копії виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 від 25 жовтня 2023 року він проходив стаціонарне лікування, діагноз: «основне захворювання, супутні захворювання та ускладнення: Основний: ІХС: стенокардія напруги, ФК ІІІ. Атеросклеротичний і постінфарктний (2021) кардіосклероз, аортосклероз, коронасклероз, стан після КВГ і стенування (2021). Хронічна аневризма передньої стінки лівого шлуночка. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст., 2 ст., ризик 4 (дуже високий). СН ІІА».

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_5 (по строковій частині) ОСОБА_16 від 24 лютого 2022 року № 45, солдат військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_6 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_5 на всі види забезпечення з 24 лютого 2022 року та зарахований в розпорядження командира військової частини НОМЕР_5 .

Актом про фактичне проживання від 04 липня 2023 року № 1831/М-А, складеним депутатом Димерської селищної ради Мельниченко Н. С., підтверджено, що за свідченням сусідів ОСОБА_14 , який проживає на АДРЕСА_2 та ОСОБА_15 , який проживає на АДРЕСА_3 , гр. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований та до 24 лютого 2023 року проживав разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на АДРЕСА_1 . За свідченням сусідів, за час спільного проживання ОСОБА_7 здійснював догляд та утримання ОСОБА_1 , оскільки батько є інвалідом ІІІ групи, ліквідатором аварії на ЧАЕС І категорії та має хронічні захворювання серця.

З акта про спільне проживання від 16 жовтня 2023 року № 2140/Ц-А, складеного депутатом Димерської селищної ради Цапук М. М. у присутності сусідів ОСОБА_14 ( АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_15 ( АДРЕСА_4 ) вбачається, що під час обстеження житлового будинку АДРЕСА_1 , встановлено, що у цьому будинку зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - батько та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - син, військовослужбовець ЗСУ, перебував в зоні бойових дій, вважається безвісти зниклим з 03 лютого 2023 року.

На підставі цього акта державним реєстратором Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області видано довідку від 17 жовтня 2023 року № 744/09/-41 про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - батько та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - син, зареєстровані та проживають на АДРЕСА_1 . ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , військовослужбовець ЗСУ, перебував в зоні бойових дій, вважається безвісти зниклим з 03 лютого 2023 року.

Із виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого № 662 (хірургічне відділення) ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вбачається, що в період з 24 вересня до 04 жовтня 2022 року ОСОБА_7 проходив лікування, основний діагноз: вибухова травма від 20 вересня 2022 року. Вогнепальне осколкове поранення правого стегна (МКХ 10 S71/1). Анамнез захворювання: зі слів пораненого та медичної документації 20 вересня 2022 року, отримав поранення під час бойових дій. ПХО рани виконано в ПХПГ м. Дружківка, етапна евакуація до ВМГ 65 м. Павлоград.

ОСОБА_7 зник безвісті 03 лютого 2023 року під час штурмових дій та обстрілів противником зі сторони зс рф поблизу н.п. Парасковіївки Донецької області, що підтверджується сповіщенням сім`ї від 08 лютого 2023 року № 71, отриманим ОСОБА_1 .

Також до матеріалів справи долучено карту пораненого, з якої вбачається про отримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поранення.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 12 листопада 2023 року про проведення психологічного дослідження, психологом та лікарем-психотерапевтом ОСОБА_5 було проведено психологічне дослідження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на предмет психотравмування та визначення розміру моральної шкоди, спричиненої йому у зв`язку зі збройною агресією рф проти України, за результатами якого складено висновок спеціаліста-психолога від 01 грудня 2023 року.

Згідно із висновком: 1. Досліджена ситуація, пов`язана зі впливом на життя і здоров`я ОСОБА_1 збройної агресії рф на Україну, є беззаперечно, психотравмуючою для нього. 2. Глибина інтенсивності, протяжність психотравмуючого впливу на особистість ОСОБА_1 за обставинами, що були піддані дослідженню, є надзвичайними, гіпертрофованими і потенційно небезпечними для його фізичного і психологічного здоров`я. 3. За обставин, які розглянуті у дослідженні, заявнику ОСОБА_1 завдано моральної шкоди. 4. Між спричиненою заявнику ОСОБА_1 моральною шкодою та психотравмуючими факторами, вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок. 5. Визначений самостійно ОСОБА_1 розмір морального відшкодування за завдану моральну шкоду є адекватним психотравмуючій ситуації. Рекомендований розмір морального відшкодування ОСОБА_1 за даними психологічного дослідження встановлюється у 120 000 000,00 (сто двадцять мільйонів) гривень, зокрема з урахуванням фактору, що сам ОСОБА_1 вважає таку суму мінімально адекватною для можливого часткового відновлення морального (психологічного) здоров`я.

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження у справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначеними у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої, десятої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

За вимогами частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

У статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

15 березня 2022 року Парламентська Асамблея ухвалила Висновок 300 (2022) щодо наслідків російської агресії проти України, в якому зазначила, що, продовжуючи агресивну війну, яку рф веде проти України з 20 лютого 2014 року, станом на 24 лютого 2022 року рф ескалувала свою військову діяльність проти України до безпрецедентного рівня, спричинивши тисячі жертв серед цивільного населення, переміщення мільйонів людей та спустошення країни.

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що російська агресія проти України є безпрецедентним актом як сама собою, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Звернення позивача до українського суду визнано розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права (подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19, від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14366/21, від 12 листопада 2025 року в справі № 211/2449/24).

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон № 2709-IV) права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Згідно зі статтею 48 Закону № 2709-IV до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Завдання моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що ця норма поширюється на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться у залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22).

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Під час визначення розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та її результатом, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20).

Взявши до уваги загальновідомі факти, суди попередніх інстанцій зробили мотивований висновок про те, що внаслідок збройної агресії рф проти України, розв`язання і ведення агресивної війни, обстрілів цивільної інфраструктури, нехтування фундаментальними цінностями і людськими правами позивач зазнав моральних переживань, душевних страждань і має право на компенсацію завданої моральної шкоди.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Засада змагальності сторін у судовому процесі є однією з ключових принципів правосуддя. Вона передбачає, що судовий процес є своєрідним полем змагання між сторонами - позивачем і відповідачем у цивільних справах. Головною метою цього принципу є забезпечення справедливості та об`єктивності судового процесу. Змагальність сторін у судовому процесі дозволяє кожній стороні активно захищати свої права та інтереси. Сторони мають можливість представляти свідчення, докази та аргументи на підтримку своєї позиції перед судом. Суд, зі своєї сторони, має завдання ретельно розглянути всі аргументи та докази від обох сторін та прийняти об`єктивне рішення на підставі закону (постанова Верховного Суду 07 серпня 2024 року в справі № 725/5693/21, від 21 червня 2024 року в справі № 134/743/22 ).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України в попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, зробили обґрунтований висновок про те, що, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотність порушення його конституційних прав, вимушених змін у його житті, спричинених наслідків та їх невідворотність, з відповідача на користь позивача на відшкодування за завдану моральну шкоду підлягає стягненню 5 000 000,00 грн, що є достатнім та справедливим розміром компенсації за заподіяну позивачу шкоду.

Такі висновки судів узгоджуються з постановою Верховного Суду від 20 червня 2024 року в справі № 216/5657/22 щодо визначення розміру компенсації за спричинену внаслідок агресії рф моральну шкоду, на яку заявник посилається в касаційній скарзі.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року в справі № 372/1652/18, в постановах, від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц, Верховного Суду в постановах від 27 січня 2021 року в справі № 263/16183/18, від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 03 серпня 2022 року в справі № 607/11755/20, є безпідставними, з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

У справах № 372/1652/18, № 752/17832/14-ц, № 263/16183/18, № 487/6970/20, № 607/11755/20, на які посилається заявник в касаційній скарзі, розглядалися позови щодо відшкодування моральної шкоди, не пов`язаної з діями держави-агресора рф. Отже, не можна вважати, що обставини справ, на які посилається заявник в касаційній скарзі, є подібними обставинам справи, що переглядається.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Суд враховує позицію ЄСПЛ, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лупейка Олександра Васильовича залишити без задоволення.

Заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. М. Ситнік В. М. Ігнатенко І. М. Фаловська