Дата документу 21.01.2026 Справа № 335/7222/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/7222/21 Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А.В.
Провадження № 22-ц/807/192/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Полякова О.З.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Пантюх Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Калашнікова Микити Руслановича у виконавчому проваджені № НОМЕР_1, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 рокуОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Калашнікова М.Р. у виконавчому проваджені № НОМЕР_1, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

В обґрунтування скарги зазначала, що ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 10.07.2025 року у справі № 335/7222/21 змінено спосіб і порядок виконання рішення суду, та боржника зобов`язано забезпечувати дистанційне спілкування стягувача з малолітньою дитиною (відеозв`язок) у визначені судом дні та години.

На виконання цієї ухвали стягувач у встановлені проміжки 07.08.2025, 21.08.2025, 04.09.2025, 18.09.2025 здійснювала телефонні/відеодзвінки і надсилала повідомлення з вимогою підключити зв`язок, однак боржник контакту не забезпечив, змістовного спілкування не відбулося. Кожен епізод зафіксовано відповідними матеріалами, а за виконавчими діями 04.09.2025 року складено акт виконавця (відображений а АСВП тільки 16.09.2025 року).

Разом із тим, попри звернення стягувача до державного виконавця 25.08.2025 року, начальника ВДВС 31.08.2025 року та Міністерства юстиції 25.09.2025 року належних заходів реагування не вжито: не винесено постанов про штраф (за перший епізод) і подвійний штраф (за повторні), не надіслано повідомлення до органу досудового розслідування.

Вважає, що така бездіяльність сприяла подальшому ігноруванню ухвали суду боржником і повторним зривам дистанційного спілкування.

Після виконавчих дій 04.09.2025 року державний виконавець не вжив передбачених законом заходів реагування на встановлений факт невиконання ухвали суду: не відклав подальшу виконавчу дію з одночасним покладенням на боржника конкретних вимог щодо усунення перешкод, не встановив нового строку виконання, не виніс постанови про штраф/подвійний штраф і не надіслав повідомлення до органу досудового розслідування за ст. 382 КК України, не викликав боржника для надання письмових пояснень, не забезпечив належної координації з органом опіки/психологом.

Зауважує, що саме відсутність належного процесуального реагування за підсумками 04.09.2025 року об`єктивно зумовила повторне невиконання 18.09.2025 року (боржник знов не забезпечив зв`язок/побачення у визначений час), що підтверджує системність бездіяльності виконання та необхідність судового втручання.

Посилаючись на вказані обставини, на підставі ст.ст. 18, 64-1, 74, 75 Закону України «Про виконавче провадження», ОСОБА_1 просила суд: визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Приморського РВ ДВС у м. Одесі у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, що полягає у невжитті передбачених законом заходів реагування на перший випадок невиконання ухвали суду боржником від 07.08.2025, на три наступні випадки повторного невиконання ухвали суду боржником 21.08.2025, 04.09.2025, 18.09.2025; зобов`язати державного виконавця у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 Приморського РВ ДВС у м. Одесі: за 07.08.2025 винести постанову про накладення штрафу на боржника відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження»; за 21.08.2025, 04.09.2025, 18.09.2025 - винести постанови про накладення штрафів на боржника у подвійному розмірі відповідно до ч. 2 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження»; невідкладно повідомити орган досудового розслідування про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України, у зв`язку з умисним невиконанням рішення суду боржником (у порядку ч. 2 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження»).

Ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2025 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Калашнікова Микити Руслановича у виконавчому проваджені № НОМЕР_1 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою задовольнити скаргу в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі посилається на пояснення (відзив) державного виконавця та клопотання/пояснення представника боржника як на підставу для відмови у задоволенні скарги. Проте, суд не врахував, що ці документи були відсутні у розпорядженні скаржниці на момент постановлення ухвали.

Вважає, що у даній справі суд мав усі підстави проявити більшу активність, оскільки йдеться про реальне виконання рішення щодо права малолітньої дитини на спілкування з одним із найближчих родичів - бабусею, а не лише про формальну оцінку дій ДВС. Натомість суд не забезпечив повного дослідження наданих заявницею доказів (відеозаписів, скріншотів, журналів дзвінків, акта від 04.09.2025 року з її зауваженнями); не витребував додаткові матеріали, які могли б об`єктивно підтвердити або спростувати обставини зривів контактів (зокрема технічні дані про дзвінки та відеозв`язок); фактично обмежився формальним посиланням на пояснення виконавця та представника боржника, які навіть не були своєчасно надані скаржниці.

Зауважує, що суд першої інстанції та державний виконавець намагаються звести всі факти невиконання до тези «дитина не захотіла спілкуватися». Це є маніпуляцією та підміною понять. Боржником у виконавчому провадженні є ОСОБА_2 . Саме її дії або бездіяльність мають оцінюватися.

Вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням суду. Суб`єктивне «небажання дитини» не звільняє боржника від обов`язку організувати зустріч, підготувати дитину, не перешкоджати контакту, співпрацювати з психологом.

Згідно з ч. 3 та ч. 4 ст. 64-1 цього Закону, у випадку невиконання рішення без поважних причин державний виконавець зобов`язаний: скласти акт про невиконання; винести постанову про накладення штрафу; у разі повторного невиконання - накласти штраф у подвійному розмірі, направити повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення за ст. 382 КК України та ініціювати додаткові обмеження.

У скарзі стягувач якраз і вказувала, що державний виконавець належним чином не виконав цих обов`язків і не відреагував належно на факти зриву побачень 07.08.2025 р. та 21.08.2025 р., відсутні будь-які акти про невиконання рішення суду за ці дати, немає постанов про накладення штрафів на боржника.

Лише за результатами виконавчих дій 04.09.2025 р. державним виконавцем був складений акт, проте його зміст має суто формальний характер, у ньому фактично відображено лише формулу «дитина відмовилась спілкуватися», без фіксації реальних обставин (що у кадрі відсутні і боржник, і дитина, панує тиша тощо) та без винесення постанови про накладення штрафу. Повторне невиконання рішення 18.09.2025 р. мало б, відповідно до ч. 4 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», призвести до більш суворих заходів (подвійний штраф, повідомлення до правоохоронних органів), проте в матеріалах справи немає жодної інформації про вжиття таких дій. Натомість виконавець обмежився формальним призначенням чергової дати (06.11.2025 р.), яка згодом була скасована постановою самого ж виконавця від 05.11.2025 р.

Окремо звертає увагу, що суд першої інстанції, посилаючись в ухвалі на винесення постанов від 23.10.2025 р. про залучення психолога та представника органу опіки і піклування на 06.11.2025 р., фактично не врахував, що проведення відповідних виконавчих дій постановою державного виконавця від 05.11.2025 р. було відкладено (фактично - скасовано) без визначення нової дати. Тобто станом на день розгляду скарги 21.11.2025 р. жодних реальних заходів з боку державного виконавця не здійснювалося, а посилання на формальне призначення дій на 06.11.2025 р. не свідчить про усунення допущеної бездіяльності.

Через те, що відзив виконавця та пояснення представника боржника стали доступними скаржниці лише після постановлення ухвали, вона не мала можливості своєчасно подати до суду копію постанови від 05.11.2025 р., яка спростовує уявлення про активні дії виконавця.

Отже, вказує, що бездіяльність державного виконавця проявилася у затягуванні виконання рішення та невжитті передбачених законом примусових заходів до боржника, незважаючи на систематичне порушення останньою своїх обов`язків. Суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні скарги, фактично визнав таку бездіяльність прийнятною та підмінив реальні обставини («саботаж боржника») тезою про «небажання дитини».

Також звертає увагу, що Вознесенівським районним судом м. Запоріжжя у складі судді Шаталигіної А.В. 03.10.2025 р. була постановлена ухвала у цій же справі № 335/7222/21 за заявою державного виконавця Приморського РВ ДВС у м. Одесі про роз`яснення порядку виконання ухвали від 10.07.2025 р. У зазначеній ухвалі суд відмовив у роз`ясненні та прямо зазначив, що порядок виконання рішень про встановлення побачень з дитиною детально врегульований ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень.

Також ОСОБА_1 подала до суду клопотання про долучення доказів, в якому зазначає, що після подання апеляційної скарги нею був отриманий додатковий документ, який безпосередньо стосується предмета оскарження та підтверджує її доводи щодо системної бездіяльності державного виконавця Калашнікова М.Р. і неналежної організації примусового виконання рішення суду, а саме: постанова начальника Приморського РВ ДВС у м. Одесі Гусєва О.О. від 22.12.2025 року про утворення виконавчої групи з примусового виконання виконавчого провадження № НОМЕР_1 та передачу його керівнику виконавчої групи - головному державному виконавцю Ковтун Л.Ю.

Вважає, що зазначена постанова підтверджує, що рішення суду у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 тривалий час не виконується добровільно; свідчить про визнання самим органом ДВС складності виконання цього рішення та недостатньої ефективності роботи одного державного виконавця, що кореспондується з її доводами про бездіяльність Калашнікова М.Р. у серпні-вересні 2025 року; має значення для правильної оцінки дій/бездіяльності державного виконавця, які є предметом оскарження в даній справі.

Зазначає, що отримати цю постанову раніше вона не могла, оскільки її винесено 22.12.2025 р., тобто вже після постановлення оскаржуваної ухвали від 21.11.2025 року та подання нею апеляційної скарги, тому просить долучити до матеріалів справи як письмовий доказ копію постанови начальника Приморського РВ ДВС у м. Одесі Гусєва О.О. від 22.12.2025 року про утворення виконавчої групи з примусового виконання виконавчого провадження № НОМЕР_1; врахувати зазначений доказ при розгляді її апеляційної скарги на ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 21.11.2025 року.

Від представника Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Калашнікова М.Р. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зазначає щодо епізодів побачення з дитиною від 07.08.2025 та 21.08.2025 року, то скаржнику було надано відповідь на його заяву/клопотання, в якому зазначається, що на підставі наданих фото та відеозаписів неможливо ідентифікувати хто саме дзвонив боржнику, та неможливо об`єктивно стверджувати, що саме стягувач телефонував боржнику в зазначені дати. В даних епізодах неможливо справедливо та об`єктивно оцінити ситуацію. Також, згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. На підставі ж наданих доказів від стягувача неможливо встановити дійсність усіх обставин побачень від 07.08.2025 та 21.08.2025 року.

Щодо побачення з дитиною 04.09.2025 року, то державним виконавцем було організовано відеозустріч та складено акт державного виконавця в якому зазначено, що було проведено відеозустріч, однак дитина відмовилася від спілкування.

Щодо побачення з дитиною 18.09.2025 року, то згідно наданих відеозаписів неможливо встановити кому саме було здійснено дзвінок та в яку саме дату, у зв`язку з чим державний виконавець не може справедливо та об`єктивно оцінити всі обставини відеодзвінка.

У зв`язку з тим, що на відеозустрічах 02.10.2025 року та 16.10.2025 року дитина аналогічно відмовлялась від спілкування з бабусею, державним виконавцем, керуючись Інструкцією з організації примусового виконання рішення, 23.10.2025 року було винесено постанови про залучення органів опіки та піклування та постанову про залучення спеціаліста-психолога на проведення виконавчих дій.

Щодо не накладення штрафів на боржника, то згідно ч. 3 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність. Однак, відсутні факти невиконання боржником рішення, так як під час проведення виконавчих дій боржник завжди виходить на зв`язок та надає дитину для спілкування зі стягувачем, однак дитина завжди відмовляється від спілкування, у зв`язку з чим державним виконавцем і залучаються органи опіки та піклування та спеціалісти/психологи, що прямо передбачено Інструкцією з організації примусового виконання рішення.

У разі якщо боржник не виконує рішення у зв`язку з відмовою дитини контактувати зі стягувачем, державний виконавець в установленому порядку залучає представників органів опіки та піклування, експерта або спеціаліста (психолога) для виявлення та/або підтвердження причин такої відмови. Тобто, законодавець передбачає, що дитина може відмовлятися від спілкування, у зв`язку з чим і необхідно залучати органи опіки та піклування та спеціалістів/психологів, однак про винесення штрафів у цьому випадку не йде жодної мови.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явилися. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила відповідно до ст. 372 ЦПК України у разі її неявки в судове засідання розглянути апеляційну скаргу за її відсутності на підставі наявних у справі матеріалів та поданих письмових доказів.

Частиною першою статті 182 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Окрім того, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (частина перша статті 372 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі № 361/8331/18 зазначено, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд виходить з того, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, скаржник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, представник Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України - у відзиві, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.

Зважаючи на вказане, колегія суддів у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності учасників справи. Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що державним виконавцем Калашніковим М.Р. не допущено протиправної бездіяльності в процесі примусового виконання рішення суду, про яку вказує заявниця у своїй скарзі. Також судом не встановлено наявності у цьому виконавчому провадженні визначених Законом України «Про виконавче провадження» підстав для винесення державним виконавцем постанов про накладення штрафів на боржника та направлення повідомлення до органу досудового розслідування про кримінальне правопорушення. Оскільки судом не встановлено законних підстав для задоволення скарги, суд виснував, що у її задоволенні слід відмовити.

Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2023 у цивільній справі № 335/7222/21 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення годин спілкування, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини та порядку участі батька у її вихованні первісний позов задоволено частково.

Визначено такий спосіб участі батька ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_5 :

- у формі зустрічей кожен вівторок з 17:00 год. до 19:00 год. та щосуботи з 15:00 год. до 19:00 год. в присутності матері дитини ОСОБА_2 та психолога, у тому числі з можливістю відвідування місць дозвілля та відпочинку за бажанням дитини;

- безперешкодне спілкування за телефоном та засобами відео зв`язку у будь-який інший час за бажанням дитини.

Визначено такий спосіб участі дідуся ОСОБА_4 та бабусі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з онукою ОСОБА_5 у формі зустрічей кожен перший і третій четвер місяця з 17:00 год. до 19:00 год. в присутності матері дитини ОСОБА_2 .

В іншій частині первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов задоволено частково.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 разом із матір`ю ОСОБА_2 , в іншій частині зустрічного позову відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 07 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 в частині усунення перешкод у спілкуванні з донькою скасовано, в частині визначення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з донькою змінено.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 у спілкуванні з донькою.

Визначено спосіб участі батька ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_5 у формі зустрічей кожний вівторок з 17.00 години до 19.00 години та щосуботи з 15.00 години до 19.00 години. Перші 10 (десять) зустрічей батька з дитиною провести у присутності матері дитини ОСОБА_2 , у тому числі з можливістю відвідування місць дозвілля та відпочинку.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 23.07.2024 касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Шалько О.А. задоволено.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 07.02.2024 в частині вирішення позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з донькою та визначення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з донькою скасовано, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року в цій частині залишено в силі.

Ухвалою Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 10.07.2025 заяви ОСОБА_3 і ОСОБА_1 про зміну способу і порядку виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2023 у цивільній справі № 335/7222/21 задоволено частково. Змінено спосіб і порядок виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2023 у цивільній справі № 335/7222/21 шляхом забезпечення ОСОБА_2 у визначені вказаним рішенням дні та години зустрічей ОСОБА_3 і ОСОБА_1 спілкування з дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за телефоном та засобами відеозв`язку (в онлайн режимі). У задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_3 і ОСОБА_1 відмовлено.

Судом правильно встановлено, що ОСОБА_1 предметом оскарження у скарзі визначила бездіяльність державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Калашнікова М.Р. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з примусового виконання вищезазначеного рішення суду, стягувачем в якому є ОСОБА_1 , а боржником - ОСОБА_2 , яка полягає у невжитті передбачених законом заходів реагування на випадки невиконання ухвали суду від 10.07.2025 боржником, що мали місце 07.08.2025, 21.08.2025, 04.09.2025, 18.09.2025.

З долучених до скарги матеріалів вбачається, що 07.08.2025, 21.08.2025, 04.09.2025, 18.09.2025 спілкування ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за телефоном та засобами відеозв`язку (в онлайн режимі) не відбулось.

Згідно з актом державного виконавця Приморського ВДВС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Костюкова С.С. від 04.09.2025, 04.09.2025 о 17:00 год. ОСОБА_1 здійснила телефонний дзвінок по Viber на номер телефону ОСОБА_2 , о 17:05 год. здійснено повторний дзвінок по Viber на номер телефону ОСОБА_2 та було встановлене з`єднання з підключенням відеозв`язку. ОСОБА_2 покликала до телефону доньку ОСОБА_6 . ОСОБА_5 відмовилась спілкуватися з бабусею ОСОБА_1 . О 17:09 год. дзвінок завершено. До цього акту ОСОБА_1 надала пояснення (зауваження), за змістом яких вона двічі не могла додзвонитися, оскільки її номер заблоковано у телефоні боржника ОСОБА_2 , телефонне з`єднання ініціював сам державний виконавець, протягом з`єднання камера була спрямована на штору/вікно, у кадрі жодної особи не було видно, що свідчить про відсутність належної ідентифікації учасників, а також камера не забезпечувала безперервної видимості дитини.

Також судом встановлено, що обставини, викладені у скарзі ОСОБА_1 щодо бездіяльності державного виконавця, яка мала місце 07.08.2025, 21.08.2025 та 04.09.2025, були предметом перевірки Управління забезпечення примусового виконання рішень Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), згідно з листом якого від 24.10.2025 № 4782/К-5761-03.2/03.2-06 заявницю повідомлено, що 04.09.2025 старшим державним виконавцем відділу Костюковим С.С. проведено виконавчі дії, відповідно до яких встановлено, що дитина ОСОБА_5 відмовилась від спілкування з ОСОБА_1 , про що складено акт державного виконавця від 04.09.2025. 02.10.2025 та 16.10.2025 головним державним виконавцем Калашниковим М. Р. проведені відеозустрічі, за результатами яких дитина ОСОБА_5 відмовилась від спілкування з ОСОБА_1 , про що складені акти державного виконавця від 02.10.2025 та 16.10.2025. За інформацією Відділу, у зв`язку з відсутністю державного виконавця під час дзвінків від 07.08.2025 та 21.08.2025, які Вами надано до відділу, об`єктивно встановити обставини не виявляється можливим. Разом з тим, надані заявницею записи від 07.08.2025 та 21.08.2025 державним виконавцем прийняті до відома. У зв`язку із цим, 23.10.2025 державним виконавцем винесено постанову про залучення спеціаліста-психолога на проведення виконавчих дій 06.11.2025 з 17:00 до 19:00 год., яка направлена до Центру соціальних служб Одеської міської ради. Одночасно, зазначеною постановою зобов`язано Центр соціальних служб Одеської міської ради надати інформацію про місце проведення зустрічі (кабінет, платформа, адреса тощо). 23.10.2025 державним виконавцем винесено постанову про залучення представника органу опіки та піклування на проведення виконавчих дій на 06.11.2025 з 17:00 год. до 19:00 год., яку направлено до відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради. 29.08.2025, 22.09.2025, 02.10.2025 Відділом направлено відповіді на звернення ОСОБА_1 від 28.08.2025, 31.08.2025, 17.09.2025, які направлено простою кореспонденцією. Звернення разом з відповідями завантажено до Системи. За наведеними у скарзі обставинами службове розслідування не проводилось, оскільки це не передбачено вимогами чинного законодавство. Також заявниці роз`яснено право на оскарження рішення, прийнятого за результатами звернення.

Державним виконавцем було надано суду копії актів державного виконавця від 04.09.2025, 02.10.2025, 16.10.2025, копію заяви ОСОБА_1 від 28.08.2025 вх. № 18566, в якій вона просила вжити заходів до боржника (винести постанову про накладення штрафу, вимогу боржнику, викликати боржника для надання письмових пояснень), відповідь на цю заяву від 29.08.2025 № 136765 про відсутність підстав для накладення штрафу за епізодами від 07.08.2025 та 21.08.2025, відповідь від 22.09.2025 № 147023 на заяву ОСОБА_1 від 17.09.2025 про виконання боржником вимог рішення суду в частині організації онлайн-спілкування з дитиною та ненастання фактичного контакту з дитиною внаслідок її особистого небажання, відповідь від 02.10.2025 № 153237 на скаргу ОСОБА_1 від 31.08.2025.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

За приписами частини першої статті 447 ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права (стаття 447-1 ЦПК України).

Так, Закон України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII є спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

При цьому дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються також Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року №512/5, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню

Частиною першою статті 13 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 1 ч. 2 цієї статті, виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Як передбачено п. 1 ч. 3 вказаної статті виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Статтею 64-1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною.

За положеннями ч.ч. 1-4 вказаної статті виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження" у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що накладення штрафу на боржника державним виконавцем шляхом винесення відповідної постанови можливо у разі встановлення державним виконавцем факту невиконання без поважних причин боржником рішення суду, про що складається відповідний акт державного виконавця. Постанова про накладення на боржника штрафу у подвійному розмірі та звернення до органів досудового розслідування здійснюється державним виконавцем у разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення суду, про що державний виконавець складає акт.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що матеріали справи не містять доказів невиконання боржником без поважних причин рішення суду у дати, про які вказує ОСОБА_1 . Акт державного виконавця від 04.09.2025 доводить той факт, що побачення заявниці з дитиною ОСОБА_5 не відбулось саме у зв`язку з відсутністю у дитини бажання спілкуватися. Також, державним виконавцем не встановлено обставин невиконання боржником без поважних причин рішення суду за фактами, що мали місце 07.08.2025, 21.08.2025 та 18.09.2025, які є предметом скарги, адже відповідні акти державного виконавця за вказані дати в матеріалах справи відсутні.

Суд також правильно виходив із того, що, за змістом скарги, бездіяльність державного виконавця полягає у невжитті передбачених законом заходів реагування на вказані випадки невиконання рішення суду боржником. Проте, доказів невиконання саме боржником без поважних причин рішення суду у вказані дати матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції також вірно врахував, що всі факти, наведені у скарзі ОСОБА_1 були предметом перевірки Управління забезпечення примусового виконання рішень Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), згідно з листом якого від 24.10.2025 № 4782/К-5761-03.2/03.2-06 надано відповідь на її скаргу, в якій також не встановлено фактів невиконання без поважних причин боржником рішення суду.

Крім іншого, суб`єктом оскарження у скарзі заявниця визначила державного виконавця Калашнікова М.Р. Водночас, акт державного виконавця від 04.09.2025 складений іншим державним виконавцем Костюковим С.С.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що суд в оскаржуваній ухвалі посилається на пояснення (відзив) державного виконавця та клопотання/пояснення представника боржника як на підставу для відмови у задоволенні скарги, в той час як ці документи були відсутні у розпорядженні скаржниці на момент постановлення ухвали, то вказане не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень доводів скарги, незгоди з судовим рішенням, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи перевірені та їм дана належна оцінка.

Докази та обставини, на які посилається заявниця в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Як зазначалося вище, ОСОБА_1 також подала до суду клопотання про долучення доказів, а саме, постанови начальника Приморського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одесса) Гусєва О.О. від 22.12.2025 року про утворення виконавчої групи. Зазначає, що отримати цю постанову раніше вона не могла, оскільки її винесено 22.12.2025 р., тобто вже після постановлення оскаржуваної ухвали від 21.11.2025 р. та подання нею апеляційної скарги.

Вирішуючи вказане клопотання ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Нормою, яка закріплена в п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 367 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21) зазначено: «Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні…

Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів».

Суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції (відповідний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20)).

Враховуючи, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції постанова начальника Приморського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одесса) Гусєва О.О. від 22.12.2025 року про утворення виконавчої групи не існувала, це виключає можливість прийняття вказаного доказу судом апеляційної інстанції у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання скаржницею такого доказу.

А відтак, клопотання ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та постановив оскаржувану ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для скасування цієї ухвали відсутні і апеляційну скаргу на неї, доводи якої не спростовують висновків ухвали, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 30 січня 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: О.З. Поляков

Е.А. Онищенко