Провадження №22-ц/812/132/26
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року м. Миколаїв

Справа № 483/420/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Лівінського І.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши в апеляційному порядку в режимі відеоконференції цивільну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС»

до

ОСОБА_1

про

стягнення інфляційних втрат та 3% річних

за апеляційною скаргою

Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС»,

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Шевиріною Т.Д., 25 вересня 2025 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 26 вересня 2025 року,

у с т а н о в и в:

У березні 2025 року ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

В обґрунтування позову зазначало, що 19 вересня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №19/002/07-Z, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит на споживчі цілі у розмірі 32 000 доларів США зі сплатою 14% річних строком до 18 вересня 2017 року.

В порушення умов кредитного договору, позичальник зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим у нього перед банком утворилася прострочена заборгованість.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 березня 2010 року по справі №2-1231/10 позовні вимоги публічного акціонерного товариства ВАТ «Кредитпромбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Кредитпромбанк» заборгованість за кредитним договором №19/002/07-2 року в розмірі 278 742 грн. 10 коп. Розподілено судові витрати.

26 червня 2013 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ВАТ «Кредитпромбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.

13 травня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» укладено Договір про відступлення прав вимоги №2245/К. За цим договором ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» відступило ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» належні банку права вимоги до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у додатку до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами, договорами поруки та договорами застави (іпотеки), з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них. Згідно вказаного договору, ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» набуло право вимоги, в тому числі і за кредитним договором від 19 вересня 2007 року №19/002/07-Z, укладеним з ОСОБА_1 .

Позивач зазначав, що заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 березня 2010 року по справі №2-1231/10 набрало законної сили, однак боржником не виконано.

Посилаючись на положення ст. 625 ЦК України ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» просило стягнути з ОСОБА_1 інфляційні втрати та 3% річних в загальному розмірі 184 063 грн 75 коп.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що правовідносини між сторонами у справі трансформувались у натуральне зобов`язання, а положення ст. 625 ЦК України не підлягають застосуванню у натуральних зобов`язаннях.

В апеляційній скарзі ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції невірно визначився з характером правовідносин.

Посилаючись на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі №514/1582/22 (провадження №61- 9633св24) ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» зазначало, що оскільки кредитор отримав захист у судовому порядку, то підстав вважати, що у спірних правовідносинах існує натуральне зобов`язання немає.

Зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати трьох процентів річних. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 Павленко Н.М. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначала, що ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» лише 30 березня 2025 року звернулось з даним позовом про стягнення з ОСОБА_1 інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих на суму заборгованості, визначеної заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 березня 2010 року.

Водночас після звернення первинного кредитора (ВАТ «Кредитпромбанк») до суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, строк виконання такого договору є таким, що настав. Отже, позивачем висунуто вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на задавнену вимогу, оскільки строк виконання зобов`язань по кредитному договору було змінено, в зв`язку з чим перебіг позовної давності розпочався на наступний день після набрання заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 березня 2010 року законної сили, а саме 06 квітня 2010 року. Крім того, з часу ухвалення та набрання законної сили рішенням Печерського районного суду м.Києва від 05 березня 2010 року, яким вирішено спір між сторонами щодо боргових зобов`язань відповідача, правовідносини сторін перейшли в іншу площину площину виконання судового рішення. Так, ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 20 грудня 2019 року заяву ПАТ «Дельта банк» про поновлення строків пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дублікату виконавчого документу відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 березня 2010 року залишено без задоволення. Також ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 11 лютого 2020 року визнано виконавчий лист (дублікат) № 2-1231/10, виданий Печерським районним судом м.Києва від 10 серпня 2016 року по справі № 757/26245/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором № 19/002/07-Z від 19 вересня 2007 року таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи, що вказаними судовими рішеннями, що набули законної сили, стягувачу було відмовлено у видачі дубліката виконавчого документа та у поновленні строку на пред`явлення його до виконання, тобто його вимоги, які виникли на підставі рішення суду, не можуть бути захищені в судовому порядку, то між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не можуть бути застосовані положення ст. 625 ЦК України.

Отже, коли в судовому порядку кредитору було відмовлено у видачі дубліката виконавчого листа з мотивів пропуску строку на пред`явлення його до виконання, кредитор втрачає право на стягнення заборгованості з боржника за судовим рішенням в примусовому порядку. Відповідно припиняються повноваження суду здійснювати судовий контроль за виконанням такого судового рішення. За вказаної правової ситуації зобов`язання боржника за судовим рішенням трансформується в звичайне грошове зобов`язання. Тобто, в подальшому кредитор втрачає право на судовий захист своєї вимоги. Відповідно є підстави стверджувати, що між сторонами виникли правовідносини з виконання натурального зобов`язання.

В обґрунтування зазначеного представник ОСОБА_1 у відзиві посилалась на практику Верховного Суду, викладену у постановах від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, Об`єднаної палати Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20.

Зазначала, що натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку відповідно до правової позиції у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц.

Враховуючи вищезазначене, вказувала, що зобов`язання відповідача є задавненим, у зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання. Як вбачається з встановлених обставин, 3% річних та інфляційні втрати були нараховані позивачем на вимогу, яка на цей час існує в натуральному зобов`язанні. За таких обставин кредитор, для охорони інтересів боржника, міг пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на заявлену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення заявленої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача Янчука А.А., який підтримав доводи апеляційної скарги, представника відповідача Павленко Н.М., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та підтримала доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 19 вересня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №19/002/07-Z, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит на споживчі цілі у розмірі 32 000 доларів США зі сплатою 14% річних строком до 18 вересня 2017 року.

В порушення умов кредитного договору, позичальник зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим у нього перед банком утворилася прострочена заборгованість.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 березня 2010 року по справі №2-1231/10 позовні вимоги ВАТ «Кредитпромбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Кредитпромбанк» заборгованість за кредитним договором №19/002/07-2 року в розмірі 278 742 грн. 10 коп. Розподілено судові витрати.

26 червня 2013 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ВАТ «Кредитпромбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.

13 травня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» укладено Договір про відступлення прав вимоги №2245/К. За цим договором ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» відступило ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» належні банку права вимоги до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у додатку до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами, договорами поруки та договорами застави (іпотеки), з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них. Згідно вказаного договору, ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» набуло право вимоги, в тому числі і за кредитним договором від 19 вересня 2007 року №19/002/07-Z, укладеним з ОСОБА_1 .

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 березня 2010 року по справі №2-1231/10 набрало законної сили, однак боржником не виконано.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року у справі № 757/26245/16-ц заяву ПАТ «Дельта Банк» про заміну сторони у виконавчому провадженні, видачу дубліката виконавчого документа та поновлення строків пред`явлення виконавчого документа задоволено - залучено ПАТ «Дельта Банк» до участі у справі в якості правонаступника позивача ПАТ «Кредитпромбанк», здійснено заміну сторони у справі № 2-1231/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованості за кредитним договором № 19/002/07-Z від 19 вересня 2007 року в розмірі 278 742 грн 10 коп., визнано поважними причини пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва по справі № 2-1231/10 від 05 березня 2010 року до виконання та поновлено пропущений строк (а.с. 58-59).

Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року вказану ухвалу в частині видачі дублікату виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення його до виконання скасовано, заяву в цій частині передано до суду першої інстанції для продовження розгляду. В частині залучення ПАТ «Дельта-Банк» в якості правонаступника позивача ПАТ «Кредитпромбанк» та заміни сторони у справі ухвалу суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 60-63).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2019 року заяву ПАТ «Дельта банк» про поновлення строків пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дублікату виконавчого документу на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 березня 2010 року залишено без задоволення (а.с. 64-66).

11 лютого 2020 року Печерським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою задоволено заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа (дублікату) № 2-1231/10, виданого Печерським районним судом м. Києва від 10 серпня 2016 року таким, що не підлягає виконанню (а.с. 66-зворотній бік - 67).

Постановою Київського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року зазначена ухвала залишена без змін (а.с. 67-зворотній бік - 68).

З матеріалів справи вбачається, що виконавчий лист (дублікат) № 2-1231/10, виданий Печерським районним судом м. Києва у справі № 757/26245/16-ц, перебував на примусовому виконанні у приватного виконавця Куліченка Д.О. (ВП № 57476849).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року у справі № 757/63680/19-ц (провадження № 4-с-138/20) скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. в рамках виконавчого провадження №57476849 задоволено - визнано неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. та зобов`язано останнього усунути допущені порушення (поновити порушене право ОСОБА_1 ) шляхом повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с. 69-70).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року у справі №757/63680/19-ц апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 30 січня 2020 року повернуто особі, яка її подала (а.с. 71-72).

Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій відступлено від правового висновку, зробленого Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та правового висновку у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Правовий аналіз статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а тому відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи наведене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 зроблено правовий висновок про те, що, враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Оскільки рішення суду відповідачем не виконано, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність у позивача права на стягнення відповідно до статті 625 ЦК України 3 % річних унаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду.

У даній справі договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані зі стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України на всю суму боргу, яка стягнута судовим рішенням.

Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 161/11703/22 (провадження № 61-11958св23).

У постановах від 10 та від 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Тож, якщо кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум передбачених статтею 625 ЦК України, у тому числі, за останні три роки до моменту пред`явлення позову.

Колегія суддів відхиляє посилання представника відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на постанову Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц провадження № 757/44680/15-ц, оскільки у наведений справі позивачем не отримано судовий захист, натомість у справі, яка переглядається, кредитором отримано судовий захист порушеного права на погашення заборгованості.

Оскільки у справі, яка переглядається, позивачем доведено порушення відповідачем грошових зобов`язань, що виникли з рішення суду, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позову та наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню не свідчить про те, що зобов`язання трансформувалось у натуральне. Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.

В даній справі, вимога по зобов`язанню сплатити боргу захищена у судовому порядку, про що свідчить заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 березня 2010 року по справі №2-1231/10 набрало законної сили, однак боржником не виконано.

З огляду на викладене посилання представника на задавненість зобов`язання не заслуговують на увагу.

Вирішуючи питання про період за який підлягає стягненню інфляційні втрати та 3% річних колегія суддів виходить з наступного.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частина 1 статті 261 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила

Згідно частини 3 статті 267 ЦК України заява про застосування строків давності може бути подана лише до винесення судом рішення.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша статті 254 ЦК України).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону № 540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року.

Отже, вказаною нормою права встановлено, що строки, визначені статтею 257 ЦК України на час дії карантину продовжуються автоматично.

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Окрім того, відповідно до п. 19 "Прикінцевих та перехідних положень" Цивільного кодексу України в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" в країні запроваджено воєнний стан, який на даний час триває.

За такого колегія суддів вважає, що позивач має право на відшкодування йому відповідачем 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційних втрат за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року .

Отже, сума трьох процентів річних за вказаний період складає (сума боргу * 3% / 100% * на кількість прострочених днів / на кількість днів у році) розрахована так: за період з 02 квітня 2017 року по 31 грудня 2017 року 274 днів, тому проценти становитимуть 6277, грн. 42 коп (278742,10 * 3 %/100%/274/365); за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року 365 днів, тому проценти становитимуть 8362 грн 26 коп (278742,10 *3%/100%*365/365); за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року 365 днів, тому проценти становитимуть 8362 грн 26 коп (278742,10 *3%/100%*365/365), за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року 366 днів, тому проценти становитимуть 8362 грн 26 коп (278742,10 *3%/100%*366/366), за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2022 року 365 днів, тому проценти становитимуть 8362 грн 26 коп (278742,10 *3%/100%*365/365), за період з 01 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року 54 дні - проценти складають 1237 грн 16 коп (278742,10 *3%/100%*54/365). Разом 40963 грн 62 коп.

Інфляційні втрати розраховуються за формулою: сума боргу * на сукупний індекс інфляції / 100% - суму боргу.

За обліковий період сукупний індекс інфляції становить 148,492%. Отже, інфляційні нарахування складають 135 168 грн 61 коп (278742,10 *148,492%/100% - 278742,10).

За такого колегія суддів вважає, що позивач має право на відшкодування йому відповідачем за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 40963 грн 62 коп. та інфляційних втрат у сумі 135 168 грн 61 коп.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, у зв`язку з чим припустився помилки при ухваленні судового рішення.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини першої статті 374 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин та відповідно до наведеного правового обґрунтування, з передбачених п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підстав рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» за порушення грошового зобов`язання суму трьох процентів річних у сумі 40963 грн 62 коп. та інфляційних втрат у сумі 135 168 грн 61 коп. Всього 176 132 грн 23 коп.

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» підлягають задоволенню частково, на 95,69 %, тому сплачений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2317 грн 99 коп. (2422,40*95,69%) підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС».

Апеляційну скаргу ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» також задоволено частково, на 95,69 %, тому судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3476 грн 99 коп.(3633,60*95,69 %,) підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС».

Керуючись ст. 374, 376, 381-384ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» до ОСОБА_1 про стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» () за порушення грошового зобов`язання суму трьох процентів річних у розмірі 40963 гривні (сорок тисяч дев`ятсот шістдесят три) 62 копійки та 135 168 гривень (сто тридцять п`ять тисяч сто шістдесят вісім) 61 копійку інфляційних втрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2317 гривень 99 копійок та за подання апеляційної скарги 3476 гривень 99 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Тищук

Повний текст постанови складено 15 січня 2026 року.