П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 року м. Київ

Справа № 369/2799/23

Провадження: № 22-ц/824/3595/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Кучерявого Валентина Олександровича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Фінагеєвої І. О.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

В лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 26 травня 2021 року вона, ОСОБА_2 , передала в якості позики ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 11 000 євро, які в майбутньому останній мав повернути 15 вересня 2021 року. На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_3 власноруч написав розписку, на якій проставив свій підпис. Також, 30 вересня 2021 року вона, ОСОБА_2 , передала в якості позики ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 7 000 євро, які в майбутньому він мав повернути 20 грудня 2021 року. На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_3 власноруч написав розписку, на якій проставив свій підпис. Однак, станом на час звернення із позовною заявою до суду відповідач не повернув кошти, які були йому передані в якості позики. Більше того, протягом тривалого часу відповідач вказував на численні причини у зв`язку із якими він не може погасити заборгованість. Також, звертає увагу на те, що відповідно до відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 по батькові зазначений « ОСОБА_1 ». Згідно із розписками, які були ним написані по батькові зазначено « ОСОБА_1 ». З цього приводу повідомляє, що РНОКПП у ОСОБА_1 залишилось не змінним, а за наявною у неї, позивачки, інформацією по батькові у відповідача було змінено, тому відомості щодо зазначення по-батькові не співпадають. Крім того, вважає за доцільне нарахувати на суму заборгованості, яка виникла, 3% річних за користування коштами відповідно до вимог ст.625 ЦК України за період розрахунку з 21 грудня 2021 року по 20 лютого 2023 року - 245,00 Євро, за період розрахунку з 15 вересня 2021 року по 20 лютого 2023 року - 473,00 Євро.

З огляду на вищенаведене просила суд: стягнути з ОСОБА_3 18 000 Євро - суми основного боргу та 718 Євро - 3% річних; встановити нарахування відсотків до моменту виконання судового рішення, що буде прийняте за результатами розгляду даної справи на суму заборгованості 18 000 євро. Визначити правила розрахунку трьох процентів річних, які підлягають стягненню до моменту виконання рішення по даній справі, для розрахунку органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду; стягнути з відповідача судові витрати, які складаються із витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 31 000грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу у розмірі 18 000 євро та 3% річних у розмірі 718 євро.

У рештіпозовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, адвокат Кучерявий В. О. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення просив скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відсутність доказів повернення відповідачем грошових коштів за договорами позики, не надавши належної оцінки доказам, які, на думку скаржника, підтверджують часткове виконання зобов`язання, зокрема, здійснення відповідачем платежів у грошовій формі протягом 2021-2022 років. При цьому, зазначає, що позивач фактично визнав факт отримання таких коштів у своїх письмових поясненнях, однак, судом ці обставини неправильно оцінені.

Крім того, вважає помилковим визначення судом розміру заборгованості та трьох процентів річних, оскільки розрахунок здійснено без урахування повернутих сум та за неправильні періоди прострочення, що, на його переконання, суперечить умовам договорів позики та положенням статей 530, 612, 625 ЦК України.

Також зазначає, що позов подано до неналежного відповідача, оскільки зі змісту боргових розписок вбачається, що стороною договорів позики є особа з іншим по батькові, а суд першої інстанції, встановивши цю обставину, не вирішив питання про заміну неналежного відповідача у порядку, передбаченому статтею 51 ЦПК України, що, на його думку, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Кучерявий В. О. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за її відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 склалися цивільно-правові відносини з приводу укладення договорів позики, що підтверджується власноручно написаними та підписаними відповідачем борговими розписками від 26 травня 2021 року та 30 вересня 2021 року (а. с. 9 -10).

Згідно з розпискою від 26 травня 2021 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 в борг грошові кошти у розмірі 11 000 євро та зобов`язався повернути вказану суму до 15 вересня 2021 року (а. с. 9).

Відповідно до розписки від 30 вересня 2021 року відповідач отримав від позивачки у борг грошові кошти у розмірі 7 000 євро із зобов`язанням їх повернення до 21 грудня 2021 року (а. с. 10).

Водночас, як стверджує позивачка, ОСОБА_2 , відповідач, станом на момент звернення до суду із вказаним позовом зобов`язання не виконав та грошові кошти не повернув.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про виконання або часткове виконання зобов`язання з повернення грошових коштів за вказаними розписками, оскільки надані ним платіжні документи не містять відомостей про призначення платежу та не дають можливості встановити, що відповідні кошти були сплачені саме на виконання зобов`язань за договорами позики.

Суд дійшов висновкупро те, що наявність у позивачки боргових розписок свідчить про невиконання відповідачем зобов`язання з повернення позики, а отже, з відповідача підлягає стягненню сума основного боргу у загальному розмірі 18 000 євро.

Крім того, з огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, суд першої інстанції визнав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі 718 євро.

Водночас, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог в частині встановлення нарахування трьох процентів річних до моменту фактичного виконання судового рішення, а також в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на відсутність належних доказів, що підтверджують обґрунтованість та розмір таких витрат.

Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

За обставинами даної справи відповідач не довів й не доводив, що між сторонами наявні інші правовідносини, тому суд першої інстанції правильно виходив з того, що між сторонами виникли позикові правовідносини, з чим колегія суддів також погоджується.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Отже, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19), від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження № 61-41934св18), від 26 травня 2021 року у справі № 405/8280/19 (провадження № 61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21).

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договори позики, відповідно до яких відповідач отримав у борг грошові кошти у розмірі 11 000 євро за розпискою від 26 травня 2021 року з обов`язком їх повернення до 15 вересня 2021 року та 7 000 євро за розпискою від 30 вересня 2021 року з обов`язком їх повернення до 21 грудня 2021 року, що підтверджується власноручно написаними та підписаними відповідачем борговими розписками.

Розписки про отримання в борг грошових коштів за своєю правовою природою є документами, які видаються боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, так і зміст його умов та факт отримання боржником від кредитора відповідної грошової суми. Отже, позивачем належними та допустимими доказами підтверджено факт надання відповідачу грошових коштів у позику.

Разом з тим з матеріалів справи убачається, що відповідач, заперечуючи проти розміру та загальної суми грошових коштів, визначених позивачкою, зазначав про передачу ним частини грошових коштів. Такі доводи в свою чергу свідчать про фактичне визнання відповідачем обставин отримання грошових коштів за відповідними розписками.

Водночас будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували повернення відповідачем грошових коштів, отриманих за вказаними розписками, в матеріалах справи відсутні. Надані відповідачем копії фотозображень грошових купюр із зазначенням загальної суми, а також копії платіжних документів не містять відомостей, які б давали можливість ідентифікувати їх як виконання саме зобов`язань за договорами позики, укладеними між сторонами.

За таких обставин, доводи відповідача про часткове виконання зобов`язань обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки вони не спростовують факту укладення між сторонами договорів позики, факту отримання відповідачем грошових коштів та його обов`язку щодо їх повернення у визначені сторонами строки.

У зв`язку з порушенням відповідачем грошового зобов`язання у позивачки виникло право на застосування наслідків такого порушення, передбачених статтею 625 ЦК України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 361/7939/15-ц, а також правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19), нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає в отриманні компенсації за користування утримуваними боржником грошовими коштами.

Як встановлено судом першої інстанції, прострочення виконання грошового зобов`язання за розпискою від 26 травня 2021 року у сумі 11 000 євро настало з 16 вересня 2021 року, оскільки відповідач зобов`язувався повернути зазначені кошти до 15 вересня 2021 року. Прострочення виконання грошового зобов`язання за розпискою від 30 вересня 2021 року у сумі 7 000 євро настало з 21 грудня 2021 року, оскільки строк повернення позики було визначено до 21 грудня 2021 року.

Згідно з розрахунком позивачки та суду, трьох процентів річних за користування грошовими коштами, нарахованих на суму заборгованості за розпискою від 26 травня 2021 року у розмірі 11 000 євро за період з 16 вересня 2021 року по 20 лютого 2023 року, сума 3 % річних становить 473 євро. За розпискою від 30 вересня 2021 року у розмірі 7 000 євро за період з 21 грудня 2021 року по 20 лютого 2023 року сума 3 % річних становить 245 євро.

Колегія суддів перевірила наведений розрахунок, здійснений відповідно до вимог статті 625 ЦК України, та дійшла наступних висновків.

Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції здійснив нарахування 3 % річних за період прострочення по 20 лютого 2023 року.

Разом з тим, колегія суддів відмічає, що під час дії воєнного стану в Україні, з 24 лютого 2022 року та протягом 30 днів після його скасування, нарахування та стягнення 3% річних та інфляційних втрат (стаття 625 ЦК України) за договорами позики чи кредиту заборонено. Це передбачено п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України для захисту позичальників.

Отже, нарахування 3 % річних після 24 лютого 2022 року є незаконним, незалежно від дати виникнення прострочення зобов`язання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів відмічає, що 3 % річних можуть бути нараховані виключно за період до 24 лютого 2022 року, а саме:

за розпискою від 26 травня 2021 року на суму 11 000 євро - з 16 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року, що становить 161 календарний день;

за розпискою від 30 вересня 2021 року на суму 7 000 євро - з 21 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року, що становить 65 календарних днів.

Виходячи з формули нарахування 3 % річних (сума боргу ? 3 % ? кількість днів прострочення / 365): за першою розпискою: 11 000 ? 3 % ? 161 / 365 ? 145,60 євро;

за другою розпискою:7 000 ? 3 % ? 65 / 365 ? 37,36 євро.

Загальний розмір 3 % річних, що підлягає стягненню, становить 182,96 євро.

За таких обставин, суд першої інстанції помилково здійснив нарахування та стягнення 3 % річних за період після 24 лютого 2022 року, тобто, в період дії воєнного стану, що прямо суперечить вимогам пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

У зв`язку з наведеним, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру 3 % річних підлягає зміні шляхом зменшення їх суми з 718 євро до 182 євро 96 євроцентів, як такої, що відповідає вимогам закону та фактичному періоду, за який допускається нарахування.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо неправильного розрахунку суду розмірі 3 % річних частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем було частково повернуто грошові кошти у сумі 307 000,00 грн та 600 доларів США, не знайшли свого підтвердження, оскільки не підтвердженіналежними та допустимими доказами.

Як правильно встановив суд першої інстанції, надані відповідачем документи не містять відомостей щодо призначення платежів та не дають можливості ідентифікувати, на виконання якого саме грошового зобов`язання здійснювалися відповідні перекази, а також не підтверджують безпосереднього зарахування таких коштів у рахунок виконання зобов`язань за розписками від 26 травня 2021 року та від 30 вересня 2021 року.

При цьому, відповідно до статей 77, 78, 81 ЦПК України саме на відповідача покладається обов`язок доведення факту виконання або часткового виконання грошового зобов`язання, тоді як доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з рештою висновків суду першої інстанції,а саме,що відсутність у боржника боргових розписок та відсутність належних доказів повернення коштів свідчить про невиконання відповідачем зобов`язань за договорами позики.

Посилання на те, що грошові кошти могли бути сплачені в межах інших правовідносин між сторонами (пов`язаних із господарською діяльністю), є необґрунтованими та не підтверджені матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги щодо зазначення в розписках по батькові відповідача як « ОСОБА_1 » замість « ОСОБА_1 » не спростовують встановленого судом факту укладення договорів позики та отримання відповідачем грошових коштів.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що ідентифікація відповідача підтверджується сукупністю доказів у справі, зокрема, зазначенням його прізвища, імені, реєстраційного номера облікової картки платника податків, а також відсутністю заперечень щодо належності відповідачу підписів у борговихрозписках.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що формальна різниця у зазначенні по батькові не свідчить про відсутність зобов`язань та не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Посилання на неможливість стягнення заборгованості в іноземній валюті є безпідставними.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, чинне законодавство України не містить заборони на укладення договорів позики в іноземній валюті, а також на ухвалення судових рішень про стягнення боргу саме в тій валюті, у якій визначено зобов`язання, що відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду.

З огляду на положення статей 1046, 1049, 524, 533 ЦК України належним виконанням зобов`язання є повернення коштів у валюті, визначеній договором, якщо інше не встановлено законом або договором.

Решта доводів апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на ціну позову у розмірі 735 055,88 грн та положення пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», позивач при зверненні до суду у лютому 2023 року мала сплатити судовий збір у розмірі 1 % ціни позову, що становить 7 316, 87грн та не перевищує граничного розміру, встановленого законом.

Разом з тим, з матеріалів справи убачається, що при подачі позовної заяви ОСОБА_2 є звільненою від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про судовий збір».

Оскільки наслідком апеляційного перегляду справи є зменшення розміру 3 % які підлягають стягненню з відповідача, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (97%), а саме у розмірі 7 097, 36 грн (7 316, 87 грн х 97%).

Крім того, з матеріалів справи убачається, що при подачі апеляційної скарги скаржником сплачено судовий збір у розмірі 10 975, 29 грн. Оскільки колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає компенсуванню з держави пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (3%), а саме у розмірі 329, 25 грн (10 975, 29 х 3%).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Ураховуючи зазначене, з ОСОБА_1 слід стягнути на користь держави різницю між сумою судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь держави, та сумою, яку держава має компенсувати відповідачу, у розмірі 10 646,04 грн. (10 975,29 - 329, 25 ).

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не врахував, що позивачка відповідно до закону звільнена від сплати судового збору. За таких обставин обов`язок зі сплати судового збору підлягав покладенню на відповідача на користь держави.

Однак суд першої інстанції не вирішив питання розподілу судових витрат у цій частині, що свідчить про порушення вимог процесуального закону.

У зв`язку з наведеним, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2025 року в частині вирішення питання щодо судового збору підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення.

Водночас, позивачем не оскаржується відмова суду першої інстанції у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, відтак колегія суддів не входить в обговорення зазначеного питання.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Кучерявого Валентина Олександровича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2025 року змінити, шляхом зменшення суми 3 % річних, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), з 718 (семисот вісімнадцяти) євро до 182 євро 96 євроцентів (ста вісімдесяти двох).

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2025 року в частині стягнення судового збору скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на рахунок держави судовий збір у розмірі 10 646 (десять тисяч шістсот сорок шість) грн 04 коп.

В решті рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 02 лютого 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова