ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 701/68/24

провадження № 61-1914св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Уманського нотаріального округу Марченко Наталія Миколаївна та Служба у справах дітей Маньківської селищної ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 26 вересня 2024 року у складі судді Калієвського І. Д. та постанову Черкаського апеляційного суду від 16 січня 2025 року у складі колегії суддів: Василенко Л. І., Карпенко О. В., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2024 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -

АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Уманського нотаріального округу Марченко Н. М. та Служба у справах дітей Маньківської селищної ради, про визнання недійсним договору, визнання права іпотекодержателя, звернення стягнення

та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 20 грудня 2006 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , яка пізніше змінила прізвище на ОСОБА_1 , уклали кредитний договір № СSМWGК00000016, на підставі якого позичальник отримала кредит у розмірі 85 000 грн, з кінцевим строком повернення 20 грудня 2026 року. Кредит видавався на придбання житлового будинку.

У той самий день АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, уклали договір іпотеки № СSМWGК00000016, на підставі якого остання передала в іпотеку житловий будинок загальною площею 79,1 кв. м, житлова площа 55,6 кв. м, та земельну ділянку 0,50 га, за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

09 липня 2012 року рішенням Маньківського районного суду Черкаської області у справі № 2312/673/2012 позов задоволено, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 20 грудня 2006 року у розмірі 178 972,59 грн, звернуто стягнення на вказаний будинок, шляхом його продажу банком з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

06 вересня 2016 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М. А., на підставі іпотечного застереження, що міститься в договорі іпотеки від 20 грудня 2006 року, право власності на предмет іпотеки зареєстровано за АТ КБ «ПриватБанк».

22 травня 2019 постановою Апеляційного суду Черкаської області скасовано рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 08 лютого 2019 року у справі № 701/772/18 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Алексєєва М. Ю. про скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та задоволено позов частково, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 06 вересня 2016 року, індексний номер 31249743 про реєстрацію права власності на житловий будинок, що за адресою: АДРЕСА_1 , за АТ КБ «ПриватБанк», винесеного приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М. Ю., номер запису про право власності 16240413. У решті позовних вимог відмовлено.

Вказувало, що у зв`язку зі скасуванням державної реєстрації права власності за банком, стан майнових прав сторін іпотечного договору повернувся у первісний стан, що існував до реалізації процедури звернення стягнення на предмети іпотеки у позасудовому порядку, що своїм наслідком має також одночасне відновлення заборгованості ОСОБА_1 , за кредитним договором, оскільки після скасування державної реєстрації, відновився борг за зазначеним кредитним договором. Заборгованість за кредитним договором установлена і підтверджується вищевказаним рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 09 липня 2012 року у справі № 2312/673/2012.

Водночас з інформаційної довідки від 29 вересня 2023 року № 348621996 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, банку стало відомо, що предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , проданий ОСОБА_2 без будь-якої згоди банку, на підставі договору купівлі-продажу від 06 вересня 2023 року № 1478, про що приватним нотаріусом Уманського нотаріального округу Марченко Н. М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний запису: номер: 69174836 від 06 вересня 2023 року (14:07:17).

Позичальник зобов`язання за кредитним договором не виконав, заборгованість не сплатив, відчужив предмет іпотеки, чим порушуються права позивача.

Вважає, що договір купівлі-продажу від 06 вересня 2023 року № 1478 є недійсним, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладаючи договір купівлі-продажу, діяли очевидно недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження нерухомого майна, яке перебуває в іпотеці банка, відбулося з метою уникнення реалізації кредитором предмета іпотеки, на який рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 09 липня 2012 року у справі № 2312/673/2012 звернуто стягнення у рахунок погашення заборгованості.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Ураховуючи наведене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 79,1 кв. м, житлова площа 55,6 кв. м, та земельної ділянки 0,50 га, за адресою: АДРЕСА_1 , що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Уманського нотаріального округу Марченко Н. М. і зареєстрований в реєстрі за № 1478;

- визнати за АТ КБ «ПриватБанк» право іпотекодержателя на нерухоме майно: будинок загальною площею 79,1 кв. м, та земельну ділянку розміром 0,50 га, за адресою: АДРЕСА_1 , на умовах договору іпотеки від 20 грудня 2006 року.

- урахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 20 грудня 2006 року у розмірі 178 972,59 грн, яка складається з: 86 015,25 грн - кредит; 54 241,21 грн - проценти; 4 713,92 грн - комісія; 34 002,21 грн - пеня, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмету іпотеки на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» із використанням початкової ціни продажу на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;

- виселити ОСОБА_5 та інших мешканців, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого постійного приміщення.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області

від 26 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 16 січня 2025 року, у задоволені позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Уманського нотаріального округу Марченко Наталія Миколаївна та Служба у справах дітей Маньківської селищної ради про визнання недійсним договору, визнання права іпотекодержателя, звернення стягнення та виселення відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що АТ КБ «ПриватБанк» ще у 2011 році використав своє право передбачене пунктом 24 договору іпотеки та частиною другою статті 1050 ЦК України, а саме звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення боргу за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

Заявляючи вимогу про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним, позивач не довів факт порушення свого права. Особа, до якої пepeйшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки.

Крім того, позивач вже двічі звертався до суду з позовом про звернення стягнення на цей же предмет іпотеки, а повторне звернення стягнення на один і той самий предмет іпотеки в судовому порядку законом не передбачено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2025 року до Верховного Суду, АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріальногоправа, порушення норм процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов банку задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що в іпотечному майна змінився власник, а тому банк позбавлений можливості виконати рішення суду від 09 липня2012 року, тому обрав інший спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суди не врахували, що оспорюваний договір купівлі-продажу, укладений між відповідачами, має ознаки фраудаторного, фіктивного правочину, оскільки укладено з метою уникнути ОСОБА_1 відповідальності, приховати іпотечне майно від іпотекодержателя.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2025 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи не спростовують правильність ухвалених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, а доводи позивача є безпідставними, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

У квітні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи є безпідставними, не впливають на правильність вирішення судами спору, які забезпечили повний та всебічний розгляд справи, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

10 березня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2025 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 грудня 2006 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № СSМWGК00000016, на підставі якого позичальник отримав кредит у розмірі 85 000 грн, з кінцевим строком повернення 20 грудня 2026 року. Кредит видавався на придбання житлового будинку.

20 грудня 2006 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки № СSМWGК00000016, на підставі якого остання передала в іпотеку житловий будинок загальною площею 79,1 кв. м, житлова площа 55,6 кв. м, та земельну ділянку 0,50 га, за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 12 грудня 2006 року, ОСОБА_1 прийняла у власність від ОСОБА_7 житловий будинок з надвірними спорудами, розташований в АДРЕСА_1 .

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № СSМWGК00000016 від 20 грудня 2006 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та клієнтом - ОСОБА_1 , станом на 23 лютого 2012 року заборгованість 178 972,59 грн.

Згідно зі свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».

09 липня 2012 року рішенням Маньківського районного суду Черкаської області у справі № 2312/673/2012 позов задоволено, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № СSМWGК00000016 від 20 грудня 2006 року у розмірі 178 972,59 грн, звернуто стягнення на будинок загальною площею 79,1 кв. м, та земельну ділянку розміром 0,50 га, за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № СSМWGК00000016 від 20 грудня 2006 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, ) з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Заборгованість за кредитним договором складає 178 972,59 грн, з якої: 86 015,25 грн, кредит; 54 241,21 грн - проценти; 4 713,92 грн - комісія; 34 002,21 грн - пеня.

06 вересня 2016 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М. А., на підставі іпотечного застереження, що міститься в договорі іпотеки № СSМWGК00000016 від 20 грудня 2006 року, право власності на предмет іпотеки зареєстровано за АТ КБ «ПриватБанк».

Згідно з рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 08 лютого 2019 року у справі № 701/772/18, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» та приватного нотаріуса Алексєєва М. Ю. про скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності на майно відмовлено.

22 травня 2019 року постановою Апеляційного суду Черкаської області, залишеною без змін Верховним Судом, скасовано рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 08 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Алексєєва Максима Юрійовича про скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, та позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 06 вересня 2016 року, індексний номер 31249743 про реєстрацію права власності на житловий будинок, що за адресою: АДРЕСА_1 , за АТ КБ «ПриватБанк», винесеного приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим Максимом Юрійовичем, номер запису про право власності 16240413. У решті позовних вимог відмовлено.

Згідно з інформаційною довідкою від 29 вересня 2023 року № 348621996 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 06 вересня 2023 року № 1478, про що приватним нотаріусом Уманського нотаріального округу Марченко Наталією Миколаївною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний запису: номер: 69174836 від 06 вересня 2023 року (14:07:17).

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 06 вересня 2023 року, ОСОБА_2 набула у приватну власність від ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:002:0350.

З огляду на витяг з погосподарської книги від 19 березня 2024 року № 21, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Згідно з довідкою про взяття на облік внутрішньопереміщеної особи від 11 липня 2023 року № 7116-, ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично проживає разом з ОСОБА_2 у АДРЕСА_2 .

З огляду на довідку про взяття на облік внутрішньопереміщеної особи від 11 липня 2023 року № 7116-, ОСОБА_2 фактично проживає у АДРЕСА_2 .

Відповідно до комісійного акту, ОСОБА_2 та її неповнолітній син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає разом з ОСОБА_2 у АДРЕСА_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі

№ 646/3972/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, та у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 712/15231/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 17 серпня 2022 року у справі № 450/441/19, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк»підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають не повністю.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже, й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статті 228 ЦК України».

Тобто Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша, друга 1 статті 228 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) підкреслила, що при вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки. Тому у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного на аукціоні за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Велика Палата Верховного Суду підкреслювала, що цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (пункт 220 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 917/1212/21 (провадження № 12-24гс23)).

У випадку виникнення судового спору учасники цивільного обороту мають розуміти, що їхні дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23).

Частинами першою, другою статті 23 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку доводам сторін, наданим доказам, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, пославшись на наведені норми права та врахувавши правові висновки Верховного Суду, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованих висновків про те, що банк не довів факт недобросовісності відповідачів, умисного укладення ними правочину з метою уникнення ОСОБА_1 своїх зобов`язань, тобто, укладення фраудаторного договору.

Доводи касаційної скарги про те, щосуди не врахували, що оспорюваний договір купівлі-продажу має ознаки фраудаторного, фіктивного правочину, оскільки укладено з метою уникнути ОСОБА_1 відповідальності, приховати іпотечне майно від іпотекодержателя, є безпідставними.

Суди попередніх інстанцій правильно вказали, що доказів про те, що відповідачі перебувають у родинних відносинах будь-якого ступеня споріднення чи оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено відповідачами на шкоду кредитору матеріали справи не містять. Тому, установивши, що станом на час відчуження були відсутні обмеження щодо розпорядження спірним будинком, позивач не довів належними та допустимими доказами факт обізнаності ОСОБА_2 про існування спору між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», та, відповідно, існування протиправного умислу в діях сторін оспорюваного правочину при його укладенні, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний правочин не має ознак фраудаторного договору, тобто такого, що вчинений боржником на шкоду кредитору.

Крім того, суди правильно зауважили, що, заявляючи позовну вимогу про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним, банк не врахував положення статті 23 Закону України «Про іпотеку» про те, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої пepeйшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки.

Отже, факт укладання спірного договору не порушує та не може порушувати права банку, як кредитора.

При цьому, позовна вимога про визнання за АТ КБ «ПриватБанк» права іпотекодержателя на нерухоме майно: будинок загальною площею 79,1 кв. м, та земельну ділянку розміром 0,50 га, за адресою: АДРЕСА_1 , на умовах договору іпотеки від 20 грудня 2006 року, є безпідставна, оскільки таке право банк має на підставі цього договору та воно не потребує додаткового визнання в судовому порядку.

Разом із тим, Верховний Суд не може погодитися із судовими рішення у частині вирішення позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, оскільки такі, фактично, не були розглянуті судами.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач вже двічі звертався до суду з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, але, у подальшому, не здійснював жодних дій на їх виконання протягом більше десяти років.

Проте, вказані обставини не можуть бути самостійною та єдиною підставою для відмови у задоволенні відповідної позовної вимоги, враховуючи, що зобов`язання за договором іпотеки перейшло до іншої особи - ОСОБА_2 , на підставі статті 23 Закону України «Про іпотеку».

Колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги про те, що на сьогодні АТ КБ «ПриватБанк» позбавлений можливості виконати рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 09 липня 2012 року у справі № 2312/673/2012, враховуючи спосіб звернення стягнення, визначений судом, а саме продаж банком предмета іпотеки від імені ОСОБА_10 , оскільки вона продала це майно ОСОБА_2 і саме остання є власником спірного нерухомого майна та іпотекодавцем за договором іпотеки від 20 грудня 2006 року, враховуючи положення статті 23 Закону України «Про іпотеку».

Позовна вимога АТ КБ «ПриватБанк» про виселення ОСОБА_5 та інших мешканців, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого постійного приміщення, судами попередніх інстанцій взагалі не досліджувалася та їй не надавалася правова оцінка, тобто, судові рішення у цій частині, фактично, не мотивовані, чим порушено вимоги пункту 4 частини першої статті 265 ЦПК України (для рішення районного суду), пункт 3 частини першої статті 382 ЦПК України (для постанови апеляційного суду).

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, які не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, належно не перевірили обґрунтованості позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, передчасно відмовили у задоволенні цих позовних вимог, усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому справу в цій частині необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», задовольнити частково.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 26 вересня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 16 січня 2025 року в частині позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 26 вересня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 16 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк