Справа № 695/4809/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 січня 2026 року с-ще Чорнобай
Чорнобаївський районний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді - Чубая В.В.,
за участі секретаря судового засідання - Кіян С.О.,
представника позивача - Прибєг Д.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області цивільну справу за позовом Державної екологічної інспекції Центрального округу до ОСОБА_1 про стягнення заподіяних збитків,
До Чорнобаївського районного суду Черкаської області із Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області за підсудністю надійшла позовна заява Державної екологічної інспекції Центрального округу (далі - позивач) до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення заподіяних збитків.
В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що позивачем під час реалізації своїх повноважень в адміністративних межах с. Кліщинці Черкаської області разом з працівниками поліції 23 січня 2022 року о 16:00 було виявлено відповідача, який порушив правила використання та охорони об`єктів природно-заповідного фонду, а саме відповідач на Сулинському ландшафтному заказнику в адміністративних межах с. Кліщинці здійснював незаконний вилов риби мисиновими сітками та виловив рибу лящ - 46 штук, карась - 31 штуку.
У вказаному протоколі про адміністративне правопорушення в графі, де зазначаються пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, та її зауваження до змісту протоколу чи мотиви відмови від його підписання, відповідач написав «згідний».
Розрахунок шкоди здійснено відповідно до такс, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 липня 2013 року № 541 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд».
15 травня 2022 року відповідачу надіслано претензію для добровільного відшкодування завданих битків, однак відповідач на неї не відреагував, а тому виникла необхідність стягнення вказаної суми у судовому порядку.
У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути з відповідача суму збитків, а також судові витрати.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, просила їх задовольнити у повному обсязі та проти заочного розгляду справи не заперечувала. Пояснила, що відповідач не заперечував свою винуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, про що в протоколі про адміністративне правопорушення міститься напис «згідний» та його підпис.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про судовий розгляд повідомлявся шляхом надсилання повістки про виклик за адресою зареєстрованого місця проживання, однак поштове відправлення повернулося без вручення, а також повідомленням на особистий номер мобільного телефону у додаток «Viber», про що свідчить відповідна довідка. Крім того, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, однак відзиву на позовну заяву не надіслав, жодних заяв чи клопотань до суду не подав, причини неявки суду невідомі.
Виходячи з приписів ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов такого висновку.
Згідно з копією протоколу про адміністративне правопорушення від 23 січня
Позивач надсилав відповідачу листа від 15 травня 2025 року № 03.5-08/2827 з вимогою відшкодувати завдані збитки (а.с. 17-18), який отриманий останнім, про що свідчить копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення
Зі змісту ст. 16 Конституції України вбачається, що забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України є обов`язком держави.
Відповідно до ст. 13 Конституції України, ст. 324 ЦК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.
Статтею 66 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.
Згідно з ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд»).
Зі змісту ч. 2 ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд» вбачається, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про природно-заповідний фонд» збереження територій та об`єктів природно-заповідного фонду забезпечується шляхом: встановлення заповідного режиму; організації систематичних спостережень за станом заповідних природних комплексів та об`єктів; проведення комплексних досліджень з метою розробки наукових основ їх збереження та ефективного використання; додержання вимог щодо охорони територій та об`єктів природно-заповідного фонду під час здійснення господарської, управлінської та іншої діяльності, розробки проектної і проектно-планувальної документації, землевпорядкування, лісовпорядкування, здійснення оцінки впливу на довкілля; запровадження економічних важелів стимулювання їх охорони; здійснення державного та громадського контролю за додержанням режиму їх охорони та використання; встановлення підвищеної відповідальності за порушення режиму їх охорони та використання, а також за знищення та пошкодження заповідних природних комплексів та об`єктів; проведення широкого міжнародного співробітництва у цій сфері; проведення інших заходів з метою збереження територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд» заготівля деревини, лікарських та інших цінних рослин, їх плодів, сіна, випасання худоби, мисливство, рибальство та інші види використання можуть здійснюватися лише за умови, що така діяльність не суперечить цільовому призначенню територій та об`єктів природно-заповідного фонду, встановленим вимогам щодо охорони, відтворення та використання їх природних комплексів та окремих об`єктів.
У ч. 1 ст. 26 Закону України «Про природно-заповідний фонд» зазначено, що на територіях заказників забороняються рубки головного користування, суцільні, прохідні, лісовідновні та поступові рубки, видалення захаращеності, а також полювання та інша діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про заказник.
Згідно з п. «б» ч. 1 ст. 40 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, установами та організаціями здійснюється з додержанням обов`язкових екологічних вимог здійснення заходів щодо запобігання псуванню, забрудненню, виснаженню природних ресурсів, негативному впливу на стан навколишнього природного середовища.
Частиною 1 ст. 37 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» встановлено, що водні біоресурси, що знаходяться у внутрішніх водних об`єктах, територіальному морі, у виключній (морській) економічній зоні України, на континентальному шельфі, є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого права власника на ці ресурси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України та законами України.
Порядок здійснення державного контролю за охороною, використанням і відтворенням тваринного світу визначається Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища», Законом України «Про тваринний світ», Законом України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів», Законом України «Про мисливське господарство та полювання», іншими законодавчими актами.
Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про тваринний світ» у порядку загального використання об`єктів тваринного світу громадянам дозволяється безоплатне любительське і спортивне рибальство для особистого споживання (без права реалізації) у визначених відповідно до законодавства водних об`єктах загального користування у межах встановлених законодавством обсягів безоплатного вилову і за умови додержання встановлених правил рибальства і водокористування.
Схожа норма міститься і в ст. 26 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів», де зазначено, що громадяни мають право використовувати безоплатно водні біоресурси в наукових, культурно-освітніх та виховних цілях для задоволення естетичних, оздоровчих, рекреаційних та інших потреб без вилучення їх з природного середовища, а також здійснювати любительське рибальство у водних об`єктах загального користування в межах встановлених законодавством обсягів безоплатного вилову водних біоресурсів.
Відповідно до ч. 1 ст. 52-1 Закону України «Про тваринний світ» для добування об`єктів тваринного світу забороняються виготовлення, збут, застосування, зберігання отруйних принад, колючих, давлячих та капканоподібних знарядь лову, електроловильних систем (електровудок), електрогону, петель, самоловів, самострілів, вибухових речовин, пташиного клею та монониткових (волосінних) сіток (крім тих, що призначені для промислового лову), а також інших засобів, заборонених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 63 Закону України «Про тваринний світ» порушення законодавства в галузі охорони, використання і відтворення тваринного світу тягне за собою адміністративну, цивільно-правову чи кримінальну відповідальність відповідно до закону.
Абзацем 3 ч. 2 цієї ж статті Закону передбачено, що відповідальність за порушення законодавства в галузі охорони, використання і відтворення тваринного світу несуть особи, винні в незаконному вилученні об`єктів тваринного світу з природного середовища.
Частинами 1, 4 ст. 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» встановлено, що порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність; підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.
Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі (ч. 1 ст. 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища»).
Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.
Згідно з ч.ч. 1 і 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.
Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1166 ЦК України доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди. Тобто діє презумпція вини завдавача шкоди.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі
№ 129/1033/13-ц зробила правові висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Зі змісту ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України вбачається, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Водночас матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували здійснення відповідачем 23 січня 2022 року вилову біоресурсів (риби), тобто, факту спричинення шкоди державі на заявлену позивачем суму саме безпосередніми діями відповідача.
Зокрема, в матеріалах справи відсутнє судове рішення за результатами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення, де б було встановлено винуватість відповідача у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 91 КУпАП.
При цьому сам лише протокол про адміністративне правопорушення не може бути розцінений достатнім доказом, оскільки він не є самостійним беззаперечним доказом вчинення відповідачем адміністративного правопорушення, а обставини, викладені у ньому, повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували його вину, навіть за умови, що останній підписав протокол про адміністративне правопорушення без зауважень.
Крім того, матеріали справи не містять відомостей про подальшу долю виловлених біоресурсів (риби) та заборонених знарядь лову (мисинових сіток).
Отже суд позбавлений можливості встановити винуватість відповідача у вчиненні адміністративного правопорушення, а тому відповідач не може відповідати за шкоду, завдану внаслідок його нібито незаконних дій.
За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 247, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд
У задоволенні позову Державної екологічної інспекції Центрального округу до ОСОБА_1 про стягнення заподіяних збитків - відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Інформація про сторони:

Позивач: Державна екологічна інспекція Центрального округу, , місцезнаходження: вул. Коцюбинського, 6, м. Полтава, Полтавська область, 36039.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя В.В. Чубай