РІШЕННЯ

іменем України

04 лютого 2026 рокуСправа №465/6651/25
Провадження № 2/451/45/26

Радехівський районний суд Львівської області

в складі головуючого судді Магонь О.З.

секретаря судового засідання Федорук І.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Радехів цивільну справу №465/6651/25 за позовом ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

установив:

Стислий виклад позиції учасників процесу

У липні 2025 до суду звернулося ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором №4739724 від 19.05.2021 у сумі 26 384,40 грн та 7 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Свої вимоги ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» обґрунтувало тим, що 19.05.2021 між фізичною особою позичальником ОСОБА_1 (надалі - Відповідач) та ТОВ «Мілоан» був укладений кредитний договір № 4739724 (надалі - Кредитний договір), згідно з умовами якого відповідач отримала 15 000 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені Кредитним договором. Відповідно до графіку сплати кредитних коштів (повернення кредиту та сплати комісії і процентів Відповідачем не було внесено. ТОВ «Мілоан» умови Кредитного договору виконало в повному обсязі, надавши Відповідачеві кредит на потрібну їй суму. Відповідач зі свого боку не виконала умов Кредитного договору. Укладаючи Кредитний договір Відповідач та ТОВ «Мілоан» вчинили дії, визначені ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач підписав Кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. З огляду на викладене, зазначають, що договір про надання кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс - повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між ТОВ «Мілоан» та Відповідачем не був би укладений. Після чого, укладений кредитний договір було розміщено в особистому кабінеті Відповідача, якому в свою чергу були перераховані кошти, відповідно до умов п.2.1 Кредитного договору шляхом безготівкового переказу на рахунок платіжної карти Позичальника, що підтверджується Платіжним дорученням на користь Відповідача від ТОВ «Мілоан». Підтвердженням добровільного укладення Відповідачем даного Договору є Анкета-заява на кредит № 4739724 Позичальника від 19.05.2021, що заповнена Відповідачем. Таким чином, відповідно до умов кредитного договору, 29.09.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відповідно до чинного законодавства України укладений Договір відступлення прав вимоги №76-МЛ від 29.09.2021. Відповідно до умов даного Договору відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором № 4739724 від 19.05.2021, що укладений між ТОВ «Мілоан» та Відповідачем. Сума та розрахунок заборгованості за Кредитним договором № 4739724 від 19.05.2021 було передано Позивачу від первинного кредитора ТОВ «Мілоан» згідно з Договором відступлення прав вимоги №76-МЛ від 29.09.2021. Сума заборгованості Відповідача становить 26384,40 грн, відповідно до Витягу з реєстру Боржників до Договору відступлення прав вимоги №76-МЛ від 29.09.2021. З них: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить - 11819 грн; прострочена заборгованість за сумою відсотків за становить - 13515,4 грн; прострочена заборгованість за комісією становить - 1050 грн. Позивачем проведено роботу щодо ситуації з погашення наявної заборгованості Відповідача та виконання кредитних зобов`язань, а саме: Відповідачу було надіслано письмову Претензію про погашення кредитної заборгованості вих. № 21371135/2196 від 13.06.2025. Таким чином, первинний кредитор ТОВ «Мілоан» передав ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відповідно до Договору відступлення прав вимоги №76-МЛ від 29.09.2021 разом з матеріалами кредитної справи і Довідку про ідентифікацію, яка підтверджує, що Відповідач, з яким укладено Кредитний договір № 4739724 від 19.05.2021 ідентифікований. Акцепт договору Відповідачем вчинено з використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Із цих підстав, позивач просить суд стягнути з відповідача зазначену вище заборгованість (а.с.1-4).

Відповідач ОСОБА_1 скористалася своїм правом та подала відзив на позовну заяву, додаткові пояснення, у яких зазначила, що дія Закону України «Про електронну комерцію» не поширюється на правочини, якщо однією із сторін є фізична особа, яка не зареєстрована як фізична особа - підприємець та реалізує або пропонує до реалізації товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-комунікаційних систем, крім випадків, коли сторони прямо домовилися про застосування положень цього Закону до правочину. Вона не є фізичною особою підприємцем. Прямої домовленості про застосування положень Закону України «Про електронну комерцію» між нею та позивачем не було. Позивач не подав доказів про те, що відповідно до вимог частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 № 675-VII одноразовий ідентифікатор було відправлено їй, саме на її фінансовий номер телефону. Не вказано чи було введено ідентифікатор нею та коли відбулося перерахування грошових коштів на її рахунок. У довідці про ідентифікацію від 12.06.2025 вказано, що одноразовий ідентифікатор був надісланий 19.05.2021 о 08.05, а у Анкеті-заяві на кредит №4739724 від 19.05.2021 у таблиці процесу оформлення та розгляду заяви підписання договору відбувалося 19.05.2021 о 10:09. Отже, дата і час відправки одноразового ідентифікатора позичальнику, які зазначені у вищевказаній довідці недостовірні. Довідка про ідентифікацію без номера складена генеральному директору позивача і не може братися до уваги судом як доказ . Позивач не зазначив та не надав доказів отримання відповідачем кредиту (у тому числі на відкритий банківський рахунок за карткою), а також, що вказаний у матеріалах справи банківський (картковий) рахунок, на який пересилались гроші, належить ОСОБА_1 . Тобто, розрахунки заборгованості, надані позивачем в якості доказу виникнення такої заборгованості за вказаним кредитним договором, є суто внутрішнім документом фінансової установи, який не містить відомостей, що дозволили б суду пересвідчитись, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. У позовній заяві (абзац 1) було вказано неправдиву інформацію про те, що позивачем не було здійснено повернення кредиту та сплату комісії і процентів. Відповідно до Відомості про щоденні нарахування та погашення, долученої до позовної заяви, було позичальником внесено такі платежі: 16.06.2021 - сплата процентів по кредиту 1423.00 грн, сплата тіла кредиту 1500.00 грн, сплата комісії за пролонгацію 1500.00 грн; 01.07.2021 - сплата комісії за пролонгацію 405.00 грн, сплата процентів по кредиту 510.00 грн, сплата тіла кредиту 405.00 грн; 05.07.2021 - сплата процентів по кредиту 1011.00 грн, сплата комісії за пролонгацію 654.00 грн, сплата тіла кредиту 654.00 грн; 12.07.2021 - сплата процентів по кредиту 962.00 грн, сплата комісії за пролонгацію 622.00 грн, сплата тіла кредиту 622.00 грн; 22.07.2021 - сплата прострочених процентів по кредиту 400.00 грн; 24.07.2021 сплата прострочених процентів по кредиту 350.00 грн; 28.07.2021 - сплата прострочених процентів по кредиту 500.00; 01.08.2021 - сплата прострочених процентів по кредиту 60.00 грн, сплата прострочених процентів по кредиту 625.00 грн. На думку відповідача поза строком кредитування безпідставно нараховано процентів на суму 5673,12 грн протягом 48 днів (з 02.08.2021 по 18.09.2021). Відповідно до пункту 2.3.1.2 Договору про споживчий кредит №4739724 термін пролонгації кредитного договору не може перевищувати більше 60 днів. Крім цього, відповідно до долученого позивачем витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги № 76-МЛ від 29.09.2021 дата закінчення договору зазначена 18.06.2021. Тобто поза межами строку договору кредитування безпідставно нараховано заборгованість за сумою відсотків з 19.06.2021 по 18.09.2021. Також, Відповідач вважає, що комісія за надання кредиту в розмірі 1050 грн встановлена в п. 1.5.1 договору, є платою безпосередньо за надання кредитних коштів позичальнику. Умови договору не містять переліку інших додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які позивачем встановлена комісія за обслуговування кредиту. Відтак, положення п. 1.5.1 Договору про надання споживчого кредиту №4739724 від 19.05.2021 щодо сплати позичальником на користь кредитодавця комісії за надання кредиту в розмірі 1050 грн суперечать положенням ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" і є нікчемними з моменту укладення договору, а відтак відсутні підстави для стягнення на користь позивача заборгованості за комісією за надання кредиту в розмірі 1050 грн. Що стосується вимоги про стягнення 7 000 грн витрат на правничу допомогу, то зазначає, що ураховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, зазначені позивачем витрати на правничу допомогу в суді у сумі 7000 грн є завищеними. У Єдиному реєстрі судових рішень України є 31744 рішень за позовами ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ»» про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Тому дана категорія справ не вимагає великого обсягу юридичної і технічної роботи. Зокрема, звертає увагу на те, що справа стосується стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 26384,40 грн, тобто у справі незначної складності, з огляду на ціну позову. Ураховуючи характер виконаної адвокатом робіт, її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, можна дійти висновку про необхідність зменшення їх розміру. Разом із тим, зазначає, що відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення кредитного договору на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Крім того, з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Відповідач вважає, що заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості за нарахованими процентами в розмірі 13515,60 грн не є співрозмірною сумі кредиту у 11819 грн за договором, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів після закінчення пільгового періоду кредитування. У своїх додаткових поясненнях ОСОБА_1 зазначає, що проценти за користування кредитом визначені у договорі у грошовому виразі 3 960 грн.. А відсоткова ставка конкретно не вказується ні за місяць, ні за рік. Ставка 88% (п.1.5.2 договору) від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом вводить в оману споживача. Враховуючи воєнний стан, який введено у дію в Україні, що позбавляє можливості належним чином себе забезпечувати, вважає вимоги позивача надмірними. З 04.04.2024 вона здійснює волонтерську діяльність у ГО «Навчай для України» та проводить заходи для збору допомоги важкопораненим воїнам, які перебувають на реабілітації. На даний момент вона працює вчителем у початковій школі. Робота вчителя вимагає високої кваліфікації, постійного професійного розвитку і залученості, та величезної відповідальності за виховання і освіту майбутніх поколінь, адже саме педагоги формують інтелектуальний та моральний потенціал суспільства. Водночас оплата праці вчителів, особливо молодих спеціалістів, залишається неадекватно низькою порівняно зі складністю та суспільною значущістю їхньої роботи. Отже, вимоги позивача сплачувати надмірно високі суми відсотків не відповідають засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Просить суд, зменшити безпідставно нараховані проценти в сумі 5673,12 грн; відмовити ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» у стягненні простроченої заборгованості за комісією у розмірі 1050 грн; зменшити витрати на правничу допомогу (а.с.61-71, 116-119).

Заяви, клопотання учасників процесу та інші процесуальні дії у справі

Суд своєю ухвалою від 23 жовтня 2025 року прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначив судове засідання (а.с.56-57).

Представник позивача у позовній заяві просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с.1-5).

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скористалася представник позивача.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не прибула, хоч про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена ( а. с. 148).

Установлені судом фактичні обставини справи

19 травня 2021 року між фізичною особою позичальником ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» був укладений кредитний договір № 4739724 (а.с.6-11), згідно з умовами якого відповідач отримала 15000,00 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором.

Відповідно до графіку сплати кредитних коштів (додаток № 1 до кредитного договору № 4739724) платіж повернення кредиту та сплати комісії і процентів мав бути внесений відповідачем 18 червня 2021 року (а.с.10).

Відповідно до п.7.1. кредитного договору № 4739724 від 19 травня 2021 року договір набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту переказу кредитних коштів на картковий рахунок позичальника, і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Укладаючи кредитний договір, відповідач та ТОВ «Мілоан» вчинили дії, визначені ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач підписав кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що підтверджується довідкою про ідентифікацію від 12 червня 2025 року (а.с.11 зворот).

Підтвердженням добровільного укладення відповідачем кредитного договору є анкета-заява на кредит №4739724 від 19.05.2021, у якій зазначені особисті дані відповідача (а.с.12).

Після цього укладений кредитний договір було розміщено в особистому кабінеті відповідача, якому були перераховані кошти, відповідно до умов п. 2.1 кредитного договору шляхом безготівкового переказу на рахунок платіжної карти позичальника, що підтверджується платіжним дорученням №46626768 від 19.05.2021 (а.с.13).

Отже, ТОВ «Мілоан» умови кредитного договору виконало в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит.

Разом із тим, відповідач взяте на себе зобов`язання за договором не виконала.

29 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладений договір відступлення прав вимоги № 76-МЛ (а.с.15-зворот-24).

За умовами цього договору відбулося відступлення права вимоги, зокрема, і за кредитним договором №46626768 від 19.05.2021, що укладений між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 , що підтверджується Витягом з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги № 76-МЛ від 29 вересня 2021 року (а.с.24).

Згідно з випискою з особового рахунку за кредитним договором № 4739724 від 19 травня 2021 року та відомістю про щоденні нарахування та погашення сума заборгованості відповідача становить 26384,40 грн, з них: прострочена заборгованість за сумою кредиту 11819,00 грн; прострочена заборгованість за сумою відсотків - 13515,40 грн; прострочена заборгованість за комісією 1050,00 грн (а.с.13 зворот - 14 зворот,15).

Відповідач ОСОБА_1 з 04.04.2024 здійснює волонтерську діяльність у ГО «Навчай для України» (а.с.125-130), проводить заходи для збору допомоги важкопораненим воїнам, які перебувають на реабілітації (а.с.131), не є фізичною особою підприємцем, працює вчителем у початковій школі та отримала заробітну плату за 2025 рік у розмірі 139994,59 грн (а.с.132-133).

Позиція суду

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Зміст спірних правовідносин

Спірні правовідносини між сторонами є зобов`язальними та виникли у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, право вимоги за яким перейшло до нового кредитора.

Норми права, які застосував суд, мотивована оцінка наведених сторонами аргументів

До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує норми глав 47-49, 73 ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів».

Щодо укладення кредитного договору між первісним кредитором та відповідачем

Згідно з пунктами 3, 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) засадами цивільного судочинства зокрема є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електрону комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.

Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Із огляду на зазначені норми Закону, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Указаний висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 9 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 7 жовтня 2020 року №127/33824/19.

На підставі частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом на підставі зазначеної вище ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Не кожний правочин укладений в електронній формі вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20), від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 (провадження №61-16243св20).

Відповідач ОСОБА_1 у своєму відзиві на позовну заяву про стягнення заборгованості зазначає, що згідно з абзацом 2 ч. 2 ст. 1 Закону України «Про електронну комерцію», дія цього закону не поширюється на правочини, якщо однією із сторін є фізична особа, яка не зареєстрована як фізична особа - підприємець та реалізує або пропонує до реалізації товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-комунікаційних систем, крім випадків, коли сторони прямо домовилися про застосування положень цього Закону до правочину. Вона не є і ніколи не була фізичною особою підприємцем та прямої домовленості про застосування положень Закону України «Про електронну комерцію» між мною та позивачем не було.

Суд не погоджується з таким висновком відповідача, адже дія Закону України «Про електронну комерцію» не поширюється лише на фізичних осіб, які не зареєстровані як фізичні особи - підприємці та реалізують або пропонують до реалізації товари, виконують роботи, надають послуги з використанням інформаційно-комунікаційних систем.

Відповідач не є фізичною особою - підприємцем, проте за умовами договору вона не надає послуги з кредитування, а одержує їх, тому ця норма до спірних правовідносин не може бути застосована.

Відтак, зважаючи на встановлені фактичні обставини справи, які підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами, суд вважає, що між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 19.05.2021 був укладений Договір №4739724 в електронній формі, підписаний нею одноразовим ідентифікатором.

Сторони договору узгодили розмір кредиту, строки та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису.

Крім того, факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується наданим позивачем платіжним дорученням №46626768 від 19.05.2021, з якого видно, що відповідач ОСОБА_1 19.05.2021 отримала кредитні кошти в сумі 15 000 грн згідно з договором 4739724 (а.с.13).

Таким чином, первісний кредитор свої зобов`язання надати грошові кошти виконав в повному обсязі, однак відповідач в порушення умов вказаного договору не виконала своїх зобов`язань щодо повернення кредиту.

Щодо відступлення права вимоги

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом з тим, відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, позивач ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором №4739724 від 19.05.2021, на підставі Договору відступлення прав вимоги №76-МЛ від 29.09.2021.

Щодо заявленої позивачем суми боргу

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частин, першої, третьої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно із частиною першою статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

За умовами п. 1.3., 1.4 кредитного договору № 4739724 сторони погодили строк кредитування 30 днів з 19.05.2021, з терміном повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 18.06.2021.

Сума кредиту становить 15 000,00 гривень, а загальний розмір процентів по договору становить 3 960,00 гривень, які нараховуються за ставкою 0,88 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п. 1.2, 1.5.2 кредитного договору).

Пунктом 1.6 договору передбачено, що стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

У п. 2.3. визначено умови пролонгації строку кредитування а саме: п.п. 2.3.1. Продовження вказаного в п.1.3 договору строку кредитування може відбуватись на пільгових або стандартних (базових) умовах наступним чином:

Продовження строку кредитування на пільгових умовах відбувається строком на три, сім і п`ятнадцять днів за умови сплати позичальником комісії і частини заборгованості за кредитом (тілом) (п.п.2.3.1.1. Кредитного договору).

Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування, нараховуються за ставкою, визначеною п.1.5.2 договору.

Пункт 2.3.1.2 передбачає, що пролонгація на стандартних (базових) умовах: позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту).

Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6 договору.

У випадку, якщо позичальник протягом періоду, на який продовжено строк кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, вчинить дії для продовження строку кредитування на пільгових умовах, такі дії зупиняють строк пролонгації на стандартних (базових) умовах до моменту спливу строку пролонгації на пільгових умовах.

Як стверджує відповідачка, і це відображено у відомості про щоденні нарахування та погашення, вона частково виконувала умови договору №4739724 від 19.05.2021, зокрема сплачувала тіло кредиту, проценти по кредиту та комісії за пролонгацію. Загалом ОСОБА_1 сплатила 3 181,00 грн на погашення тіла кредиту. Таким чином заборгованість за тілом кредиту становить 11 819,00 грн, про що заявлено позивачем.

Як видно із відомості про щоденні нарахування та погашення кредиту відповідач 12 липня 2021 року, в останній день пільгового періоду кредитування, здійснила часткове погашення заборгованості, яке було розподілене на сплату тіла кредиту, процентів і комісії. Отже, відповідно до п.2.3 строк кредитування був продовжений на сім днів.

Оскільки після 20 липня 2021 року відповідачка жодних дій для продовження строку кредитування на пільгових умовах не вчиняла (у справі відсутні докази на підтвердження таких обставин), то подальше продовження строку мало відбуватися на стандартних умовах, тобто кінцевий строк кредитування (60 днів) сплив 18 вересня 2021 року.

Отже, підписанням кредитного договору № 100449310 від 22 вересня 2022 року сторони досягли згоди щодо умов, зокрема про нарахування відсотків та можливості продовження строку кредитування, отже нарахування відсотків за кредитним договором № 4739724 від 19 травня 2021 року в загальному розмірі 13515,40 грн є правомірним.

Згідно з випискою з особового рахунку за кредитним договором № 4739724 від 19 травня 2021 року, заборгованість відповідача станом на 23 червня 2025 року становить 26384,40 грн, з них: прострочена заборгованість за сумою кредиту 11819,00 грн; прострочена заборгованість за сумою відсотків 13515,40 грн.

Суд погоджується із даним розрахунком, вважає його таким, що відповідає нормам чинного законодавства, волевиявленню сторін та обрахований за період, що відповідає строку дії договору.

Разом із тим, суд не має підстав для задоволення вимог про стягнення простроченої заборгованості за комісією у розмірі 1050,00 грн.

Так, п.1.5.1. кредитного договору №4739724 від 19.05.2021, передбачено обов`язок позичальника сплатити кредитодавцю комісію у розмірі 1050,00 грн за надання кредиту.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту.

Згідно із ч. 2 ст. 8 цього Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно із ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15.

Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду, від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15, від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 та від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц.

Аналіз умов кредитного договору №4739724 від 19.05.2021, свідчить про те, що комісія за надання кредиту в розмірі 1050,00 грн, встановлена в п. 1.5.1, договору, є платою безпосередньо за надання кредитних коштів позичальнику.

Таким чином, суд дійшов висновку, що сплата позичальником на користь кредитодавця комісії за надання кредиту в розмірі 1050,00 грн суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та не підлягає стягненню з відповідача.

За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач усупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не спростувала розрахунку заборгованості, наданого позивачем. Разом з цим, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження погашення нею тіла кредиту та відсотків.

Інші доводи сторони відповідача позовні вимоги не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки суду

Ураховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» заборгованості за Договором №4739724 від 19.05.2021 в сумі 25 334,40 грн (26384,40-1050,00=25334,40).

Щодо розподілу судових витрат

Позивач ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал». у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача на свою користь судовий збір в розмірі 2422,40 грн та 7 000,00 витрат на правничу допомогу.

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено на 96% (25334,40 х 100 : 26384,40), з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 2325,50 грн (2422,40 грн х 96%).

Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом із першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи.

Згідно із ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до пунктів 1 та 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з висновком зробленим у постанові Верховного суду 13.03.2025 у справі № 275/150/22, принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

На підтвердження надання правової допомоги позивач надав договір про надання правової (правничої) допомоги № 0605 від 06.05.2025 (а.с.27 зворот), акт № 2132 наданих послуг (правової (правничої) допомоги) від 23.06.2025 (а.с.28 зворот), детальний опис наданих послуг від 23.06.2025 до акту № 2132 (а.с.29), згідно з якими вартість послуг з надання правничої допомоги становить 7 000,00 гривень.

Суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, беручи до уваги обґрунтування сторони відповідача наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

При цьому, суд звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором. Справа є малозначною в силу вимог закону, та не є складною. Суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн є завищеними, належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу розумної необхідності судових витрат. Враховуючи складність справи та виконані роботи, суд вважає розмір у сумі 4 000,00 грн співмірним розміром витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 3840,00 грн (4000 грн х 96%).

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76, 77, 81, 89, 133, 137, 141, 211, 223, 229, 247, 258-259, 263-265, 279 ЦПК України, на підставі ст. ст. 3, 11, 203, 205, 207, 509, 512, 514, 517, 526, 530, 536, 610, 629, 638, 639, 652, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України; ст. ст. 1, 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію»; ст. ст. 8, 12 Закону України «Про споживче кредитування»; ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд

ухвалив:

задовольнити частково позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал».

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» (, місцезнаходження: вулиця Смаль-Стоцького, 1, корпус 28, місто Львів, Львівська область, 79000) заборгованість за Договором №4739724 від 19.05.2021 у сумі 25 334 (двадцять п`ять тисяч триста тридцять чотири) гривні 40 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» (, місцезнаходження: вулиця Смаль-Стоцького, 1, корпус 28, місто Львів, Львівська область, 79000) суму сплаченого судового збору в сумі 2 325 (дві тисячі триста двадцять п`ять) гривень 50 копійок та судові витрати на правничу допомогу в сумі 3 840 (три тисячі вісімсот сорок) гривень 00 копійок.

Строк і порядок набрання рішенням законної сили та його оскарження

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддяМагонь О. З.

Рішення суду виготовлене 04.02.2026.