Провадження № 22-ц/4808/146/26
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О. В.,

суддів: Бойчука І. В., Девляшевського В. А.

з участю секретаря Панасюк В. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Смірнов Володимир Сергійович, на рішення Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2025 року, у складі судді Бородовського С. О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року ОСОБА_2 подав до суду позов до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Позов обґрунтовано тим, що 27.08.2021 позивачем було передано відповідачці 13000 доларів США в якості оплати за продаж належної їй на праві власності квартири за адресою АДРЕСА_1 . На підтвердження факту отримання коштів ОСОБА_1 власноручно було написано розписку.

З метою належного укладення договору сторони звернулись до нотаріуса, який повідомив про існування заборони відчуження належної відповідачці квартири. З метою зняття обмежень та заборон на квартиру було подано до Івано-Франківського міського суду позов. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 серпня 2022 року у справі № 344/1470/22 визнано іпотеку припиненою та знято заборону відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_2 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

У жовтні 2022 року позивач звернувся до нотаріуса для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири. Проте під час перевірки нотаріусом повноважень представника продавця виявилось, що довіреність від 25.05.2021 року, на підставі якої він мав діяти при нотаріальному посвідченні договору, була припинена відповідачкою ОСОБА_1 ще 20.12.2021 року. З огляду на вищезазначені обставини позивач не зміг оформити перехід права власності на квартиру.

У 2023 році позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі- продажу квартири укладеним. Рішенням Івано-Франківського міського суду, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду, у позові відмовлено.

Позивач зазначав, що договір купівлі-продажу квартири, на виконання якого позивачем було передано позивачці кошти у розмірі 13000 доларів США укладений так і не був. За таких обставин вважав, що кошти отримані відповідачкою за продаж квартири, є безпідставно набутими та підлягають стягненню на його користь. При цьому наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Просив стягнути з відповідачки борг у розмірі 577 569, 20 грн відповідно до офіційного курсу гривні до долару США (40,76 грн. за 1 долар США) станом на момент звернення до суду, з яких: 529 880 грн (13000 х 40,76) - основна сума боргу, 47 689, 20 грн (529 880 х 0,09), де 0,09 - 3 % річних від простроченої суми за кожен рік прострочення виконання зобов`язання (разом 9 % за 3 роки).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 577 569, 20 грн та судовий збір у розмірі 4621, 00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Смірнов В. С. подав апеляційну скаргу.

Зазначає, що суд у справі №344/105/23 встановив, що договір купівлі-продажу квартири між сторонами не був укладений у формі, передбаченій ст. 657 ЦК України, з тексту розписки не вбачається, від кого саме ОСОБА_1 отримала кошти, розписка не підтверджує, що іншою стороною договору був саме ОСОБА_2 , його підпис на розписці відсутній.

Висновок суду першої інстанції про те, що саме ОСОБА_2 є особою, за рахунок якої відповідачка ОСОБА_1 збагатилася, не ґрунтується на належних та достатніх доказах.

Вважає, що судом неправильно застосовано статтю 1212 ЦК України, оскільки відсутній зв`язок між збагаченням відповідача та зменшенням майна конкретного потерпілого, яким у цій справі заявлено ОСОБА_2 . Оскільки, суд у справі №344/105/23 встановив, що договір купівлі-продажу між сторонами не був укладений, однак це саме по собі не означає автоматичного виникнення кондиційного зобов`язання на користь ОСОБА_2 .

Зазначає, що у даній справі розписка не містить даних про ОСОБА_2 як сторону правочину, апелянтка заперечує факт отримання коштів від позивача і вказує іншу особу ОСОБА_3 , як на фактичного контрагента, позивач не надав доказів, що ОСОБА_3 діяв як представник або повірений саме ОСОБА_2 при передачі коштів. За таких умов суд першої інстанції неправильно застосував правові позиції Верховного Суду у справі №154/3443/18.

Спірна розписка не містить жодних відомостей про ОСОБА_2 , а апелянтка пояснює отримання коштів взаєминами з ріелтором ОСОБА_3 . Вважає, що сама по собі наявність оригіналу розписки в позивача не доводить, що саме він передав кошти, не доведено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникло будь-яке договірне чи позадоговірне зобов`язання, за яким позивач має правом вимагати повернення коштів.

Зазначає, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки преюдиційним висновкам у справі №344/105/23 щодо відсутності в розписці даних про ОСОБА_2 як сторону правочину та відсутності укладеного договору купівлі-продажу між сторонами.

Вважає, що рішення суду не містить достатнього обґрунтування чому, саме ОСОБА_2 визнано належним позивачем, судом неправильно поставлено тягар доказування на відповідача, коли саме позивач зобов`язаний довести факт передачі ним коштів та наявність у нього статусу кредитора.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник ОСОБА_2 адвокат Томин С. В. подав відзив на апеляційну скаргу. Вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо)

Зазначає, що відповідачка отримала 13000 доларів США та зобов`язалась за ці кошти передати у власність позикодавцю належну їй на праві власності квартиру. Свої зобов`язання відповідачка не виконала, тому отримані нею кошти є безпідставно набутим майном та підлягають поверненню позикодавцю.

У матеріалах справи № 344/13107/24 відсутні будь-які докази того, що позивач ОСОБА_2 , як особа, яка володіє борговою розпискою, неправомірно заволодів останньою (рішення правоохоронних органів, тощо). Відсутні також і докази, що спростовують факт власноручного написання ОСОБА_1 боргового документа. Вважає, що за таких обставин саме ОСОБА_2 є позикодавцем та, відповідно, кредитором і належним позивачем.

Вважає, безпідставними доводи апелянта про неправильність застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду у справі 154/3443/18.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Смірнов В. С. у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Томин С. В. у судовому засіданні заперечив доводи апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Постановляючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що відсутність між сторонами договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного у встановленому законом порядку, свідчить про те, що передані позивачем відповідачці ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 13 000 доларів США у розумінні статті 1212 ЦК України вважаються такими, що безпідставно набуті відповідачкою і, як наслідок, підлягають поверненню позивачеві з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивачем долучено копію розписки від 27.08.2021 року, згідно якої ОСОБА_1 НОМЕР_1 отримала кошти у сумі 13, 000 дол. США в рахунок повної оплати за належну мені квартиру яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та претензій не має.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 серпня 2022 року визнано припиненою іпотеку за іпотечним договором від 05 червня 2006 року, який укладений між ОСОБА_1 та акціонерним комерційним банком «Трансбанк», посвідченим приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Чумакевич Л.М., за реєстровим номером № 1626, знято заборону відчуження на нерухоме майно - реєстраційний номер майна: 12849036 щодо квартири однокімнатної, за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер обтяження: 3298641) в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. В задоволенні решти вимог позову - відмовлено.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 березня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся та визнання права власності на нерухоме майно - відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення - відмовлено.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 13 березня 2024 року в оскаржуваній частині залишено без змін.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторонам (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно вимог ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частина перша статті 1212 ЦК України застосовується, якщо: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) відбулося за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Згідно зі статтею 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Аналіз змісту статті 1212 ЦК України дає підстави дійти висновку, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (зобов`язання із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено такий висновок: «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Відповідно до частин першої, другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що розглядається майном є грошові кошти в сумі 13 000 дол. США, які були отримані відповідачкою від позивача.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18)).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частини четверта, п`ята статті 82 ЦПК України).

Судами встановлено, що обставина укладення між сторонами договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 була предметом розгляду у справі 344/105/23. Відповідно до ухваленого Івано-Франківським міським судом рішення від 13 березня 2024 року, укладення договору купівлі-продажу обумовленого нерухомого майна між сторонами, не відбулося, тобто правова підстава передачі коштів відповідачу відсутня.

Також рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 березня 2024 року встановлено, що 27 серпня 2021 року відповідачка ОСОБА_1 дає розписку в якій зазначає, що вона отримала кошти в сумі 13 000 доларів CША в рахунок повної оплати за належну їй квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та претензій немає. Оригінал розписки оглянуто судом та вона була об`єктом експертного дослідження, оскільки відповідачка стверджувала, що вона отримала 1300 доларів США від ОСОБА_4 . Згідно висновку експерта № 1587/1588/23-28 від 24.11.2023 - у число 13 000 розписки від 27 серпня 2021 року зміни не вносились.

Отже, безпідставними є твердження апелянти про те, що ОСОБА_1 отримала від ріелтора Канюки І. Ю. 1 300,00 дол. США. Обставини, на які посилається відповідач, уже були предметом судового розгляду та встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили. Зазначеним рішенням підтверджено, що зміни до розписки не вносилися, що також підтверджується висновком судового експерта у відповідній справі.

Клопотань про призначення повторної чи додаткової експертизи у даній справі сторони не заявляли, підстав для сумніву в правильності та повноті наданого експертного висновку судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність між сторонами договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного у встановленому законом порядку, свідчить про те, що передані позивачем відповідачці грошові кошти у сумі 13 000 дол. США у розумінні статті 1212 ЦК України вважаються такими, що безпідставно набуті відповідачкою і, як наслідок, підлягають поверненню позивачеві.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц (провадження № 61-22875св19) зазначено, що «дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».

Позивач просив стягнути з відповідачки 577 569,20 грн, що еквівалентно 13 000 доларам США за офіційним курсом НБУ станом на день звернення до суду (40,76 грн за 1 долар США), з яких: 529 880 грн - основна сума боргу та 47 689,20 грн - 3 % річних за період прострочення (9 % за три роки).

Наведений позивачем розрахунок відповідає вимогам ст. 625 ЦК України, є арифметично правильним та здійснений виходячи з офіційного курсу валюти на момент звернення до суду.

Відповідачем не надано жодних доказів на спростування розміру заборгованості, а також не подано альтернативного розрахунку боргу. Отже, заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та підтвердженими належними доказами.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Смірнов Володимир Сергійович, залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 03 лютого 2026 року.

Головуюча О. В. Пнівчук

Судді: І. В. Бойчук

В. А. Девляшевський