ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/540/26
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 22 липня 2025 року у складі судді Тимош О.М. по справі № 643/14785/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що 15 липня 2006 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_3 . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Дочка залишилась проживати разом з нею. Цим же рішенням суду з ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі 1000,00 грн щомісячно, починаючи з 10 вересня 2014 року до повноліття дитини.

У травні 2015 року вона уклала новий шлюб з ОСОБА_4 , від якого у липні 2018 року у них народився син - ОСОБА_5 . У дочки склались добрі, довірчі відносини з її чоловіком, ОСОБА_3 відноситься до нього як до рідного батька.

Натомість, ОСОБА_2 з дочкою майже не спілкується, участі у її житті не приймає, її інтересами не цікавиться. На початку повномасштабного вторгнення у 2022 році відповідач виїхав за кордон і з того часу до України не повертався, його фактичне місце знаходження їй не відоме. З того часу спілкування відповідача з ОСОБА_3 ще погіршилось. Відповідач не займається вихованням дочки, не сплачує аліменти на її утримання, не цікавиться умовами її життя, її успіхами у школі, станом її здоров`я, умовами безпеки, не піклується про її фізичний і духовний розвиток тощо. Наразі дочка проживає разом з нею у м. Львів, вона своє місце проживання з дочкою від відповідача ніколи не приховувала, перешкод у спілкуванні відповідача з дочкою не чинила. Відповідач свідомо не приймає участі у вихованні та безпосередньо у житті ОСОБА_3, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Вона власними силами та коштами забезпечує дочку майновими та немайновими благами, пов`язаними з її вихованням, розвитком, утриманням, оздоровленням у обсязі, необхідному та достатньому для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Розмір заборгованості відповідача зі сплати аліментів становить 47 051,50 грн.

Просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 22 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, попереджено ОСОБА_2 про зміну ставлення до виховання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою не доведено підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення його батьківських прав щодо дочки та відповідності такого заходу інтересам дитини.

На вказане судове рішення 29 липня 2025 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 - адвокат Кандиба Т.О. до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставин справи, не дослідив належним чином докази системного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків (відсутність участі у житті дитини, несплата аліментів з 2022 року, відсутність будь-якого зв`язку з дитиною, відсутність моральної підтримки тощо), а також проігнорував без належної аргументації висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Орган опіки та піклування після проведення бесіди із дитиною сторін по справі (чого суд першої інстанції не робив), після отримання пояснень позивача по справі та безрезультатних спроб знайти відповідача з метою визначення його позиції у даному питанні, прийняв рішення для якнайкращого захисту інтересів дитини. Відповідач виїхав за кордон, не сплачує аліменти понад два роки, не підтримує зв`язок з дитиною, однак такі факти були неправомірно визнані недостатніми для позбавлення його батьківських прав. Ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків вже триває понад 11 років, є свідомим та системним, що підтверджується поясненнями матері, інформацією із навчального закладу та медичної установи, характеристикою дитини з ліцею, заборгованістю по аліментах, висновком органу опіки та піклування. Суд не надав оцінки тому, що ОСОБА_3 фактично виховується іншим чоловіком - ОСОБА_4 , має з ним тісні стосунки, він бажає її удочерити, чого хоче і дитина. Водночас, рідний батько не виконує жодної ролі в житті дитини. Право дитини на стабільне і безпечне середовище порушується через збереження формального статусу батька, який самоусунувся. Попередження ОСОБА_2 про зміну ставлення до виховання дитини взагалі не має жодного сенсу та жодним чином не захищає права дитини.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 29 січня 2026 року надіслані апеляційним судом на адреси учасників справи.

ОСОБА_1 , її представник адвокат Кандиба Т.О., Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради отримали в електронних кабінетах 15 жовтня 2025 року (а.с. 212-214).

Повістка на ім`я ОСОБА_2 повернута на адресу апеляційного суду з відміткою від 28 жовтня 2025 року «адресат відсутній», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 216-217).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 24).

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2014 року шлюб між сторонами розірвано, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 на утримання дочки ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1000,00 грн щомісяця, починаючи з 10 вересня 2014 року до повноліття. Рішення набрало законної сили 01 грудня 2014 року (а.с.22-23).

23 травня 2015 року ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_4 (а.с.27). У шлюбі у ОСОБА_4 та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.28).

Дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , фактично місце перебування як ВПО: АДРЕСА_2 (а.с.19, 26).

Як вбачається з довідки КЗ «Харківський ліцей №64 Харківської міської ради» №274/01-31/24 від 14 листопада 2024 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з січня 2018 року по серпень 2024 року навчалася у комунальному закладі «Харківський ліцей №64 Харківської міської ради», батько учениці ОСОБА_2 за час навчання дочки не відвідував загальні шкільні та класні батьківські збори, успіхами дитини у процесі здобуття освіти не цікавився (а.с.29).

Відповідно до характеристики ОСОБА_3 , виданої ліцеєм «Оріяна» Львівської міської ради, ОСОБА_3 навчається в ліцеї з 01 вересня 2024 року, позитивно характеризується. Мама приділяє належну увагу вихованню дочки, бере участь у житті класу. За час навчання ОСОБА_3 в ліцеї батько жодного разу не цікавився вихованням та навчанням дочки (а.с.35).

Згідно з листом адміністрації Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка №7» Харківської міської ради №600 від 18 листопада 2024 року дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_3 , знаходилась під наглядом фахівців комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка №7» Харківської міської ради з січня 2017 року. Постановлення на облік дитини до КНП «Міська дитяча поліклініка №7» ХМР здійснювала мати дівчинки ОСОБА_1 . Декларація про надання первинної медичної допомоги була підписана матір`ю дитини з лікарем-педіатром ОСОБА_9 . За період з дня постановлення дитини на облік до березня 2024 року мати з дочкою відвідувала поліклініку та дистанційно консультувалася з лікарем-педіатром стосовно стану здоров`я ОСОБА_3. При захворюванні дитини виконанням рекомендацій та приписів лікаря займалася мати дівчинки, догляд за хворою дитиною здійснювала також мати дівчинки. Останнє дистанційне консультування матері дівчинки з лікарем-педіатром було проведено 03 лютого 2024 року. 26 березня 2024 року мати дівчинки переуклала декларацію про надання первинної медичної допомоги з іншим лікарем іншого медичного закладу (а.с.30).

Постановою старшого державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Тимченко І. М. від 11 грудня 2018 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 про примусове виконання виконавчого листа №643/13221/14-ц, виданого 04 грудня 2014 року Московським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів у розмірі 1000,00 грн щомісячно, починаючи з 10 вересня 2014 року до повноліття дитини (а.с.20-21).

З відповіді на запит Салтівського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 21 листопада 2024 року №228811 вбачається, що 19 листопада 2024 року державним виконавцем здійснено розрахунок заборгованості по ВП НОМЕР_1, відповідно до якого станом на 31 жовтня 2024 року боржником допущено заборгованість зі сплати аліментів, яка становить 47 051,50 грн. З розрахунку вбачається, що заборгованість утворилася за період 17 лютого 2022 року - 31 жовтня 2024 року (а.с. 31-34)

Постановою державного виконавця Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Іванової К. С. від 21 листопада 2024 року встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно з виконавчим листом №643/13221/14-ц, виданим 04 грудня 2014 року (а.с. 36-37).

Відповідно до листа Державної прикордонної служби №19/7305-25-Вих від 27 січня 2025 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2., виїхав з території України 18 лютого 2022 року. Іншої інформації за період 01 січня 2022 року - 27 січня 2025 року немає (а.с.76,77).

З висновку органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації №260001-вих-51727 від 08 квітня 2025 року вбачається, що Сихівська районна адміністрація, як представник органу опіки та піклування, враховуючи представлені документи, витяг з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини від 27 березня 2025 року №7, усні пояснення матері та дитини, оскільки батько самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про духовний та фізичний розвиток дочки, не цікавиться її життям, здоров`ям, навчанням та майбутнім, матеріально не забезпечує, а перебування батька за кордоном не звільняє його від виконання батьківських обов`язків та не є перешкодою для спілкування з дочкою за допомогою існуючих засобів комунікації, вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 109-110, 113).

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19.

Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Отже, вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, суд передусім повинен дати оцінку дотриманню якнайкращих інтересів дитини, що передбачає пошук і знаходження балансу між усіма елементами, які потрібні для ухвалення справедливого судового рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати виключно після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17, провадження № 61-3462св20.

Недостатня участь одного з батьків у вихованні дітей не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, таке допускається лише за умови винності в умисному ухиленні від виконання батьківських обов`язків, коли змінити поведінку особи неможливо (постанови Верховного Суду від 24 серпня 2022 року у справі № 640/13989/19, провадження № 61-19388св21, від 22 серпня 2022 року у справі № 462/1991/20, провадження № 61-21418св21).

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22, від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22, від 10 вересня 2025 року у справі № 639/2319/24.

Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи ОСОБА_1 не доведено.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 у 2022 році виїхав за кордон, у зв`язку з чим встановити його дійсне місце перебування та проживання, наявність у нього бажання та можливості підтримувати зв`язок з дочкою, на даний час не вбачається за можливе.

За таких обставин висновок про винне умисне невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, без надання йому можливості змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, налагодити контакт з дитиною, брати участь у її вихованні, розвитку та піклуванні, був би передчасним.

Сам факт того, що батько дитини, мешкаючи за кордоном, не бере участі у вихованні дочки у достатній мірі, не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано враховано суперечливість пояснень позивачки, яка зазначала, що батько не спілкується з дочкою, самоусунувся від виховання дитини, водночас вказувала, що відповідач телефонує дочці в нічний час, та що дитина змінила номер телефону, що унеможливлює спілкування батька з дочкою шляхом телефонного зв`язку.

Відомості щодо перебування відповідача на обліку у нарколога чи психіатра, про будь-який негативний вплив з його боку на дочку, спричинення ним будь-якої шкоди для здоров`я дитини, суду не надані.

Дані, надані закладами освіти та охорони здоров`я, беззаперечно не підтверджують винної поведінки ОСОБА_2 , його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно дочки, тобто наявності підстав для позбавлення його батьківських прав. Довідка та характеристика з навчальних закладів дитини, що містять загальні фрази щодо неучасті відповідача у вихованні дочки і не розкривають усіх аспектів та змісту такої складної категорії, як участь у вихованні дитини, в сукупності з іншими доказами не є достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав.

Факт стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення його від виконання батьківських обов`язків по утриманню дітей, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання одного з батьків до надання дитині належного утримання. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 28 березня 2019 року, справа № 559/1553/16-ц; від 12 вересня 2019 року, справа №317/4102/17; від 19 вересня 2019 року, справа № 459/1736/16-ц.

Також й наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення особи батьківських прав (постанови Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, від 02 червня 2022 року у справі № 754/15490/18).

До того ж, як правильно зазначив суд першої інстанції, така заборгованість утворилась саме з часу виїзду відповідача за межі України, тобто зумовлена певними об`єктивними обставинами.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо безпідставної незгоди суду з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав колегія суддів відхиляє.

Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, провадження № 61-1344св20.

З висновку органу опіки та піклування від 08 квітня 2025 року вбачається, що він ґрунтується на особистих поясненнях позивачки та дитини, зміст яких не наведено, відомостях з навчального закладу та поліклініки і відділу ДВС щодо наявності заборгованості по аліментам. У вказаному висновку не викладено відомостей, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків; не наведено беззаперечних підстав та аргументів, які б вказували на необхідність позбавлення відповідача батьківських прав; не зазначено про встановлені фактичні обставини ухилення його від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дочки; не наведено висновків про те, чи відповідає такий крайній захід інтересам дитини та яким чином позбавлення відповідача батьківських прав захистить такі інтереси. При з`ясуванні обставин справи орган опіки та піклування не встановив місцезнаходження ОСОБА_2 , тож він був позбавлений можливості висловити свої заперечення. Зазначений висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку батька загрози для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. У висновку не зазначено, яка робота проведена органом опіки та піклування з родиною щодо врегулювання спірних відносин. Отже, суд першої інстанції мав підстави для незгоди з таким висновком.

Твердження позивачки, що орган опіки та піклування зробив свій висновок після проведення бесіди із дитиною, чого суд першої інстанції не робив, є безпідставними, оскільки від свого клопотання про опитування дитини у судовому засіданні позивачка відмовилась. До того ж, думка дитини у даному разі не може бути вирішальною для суду, з огляду на її підлітковий вік та остаточно не сформовану психіку, а також недостатню участь батька у її житті.

Неявка відповідача до органу опіки та піклування та до суду і неподання ним відзиву не свідчать про визнання позову та відсутність у нього заперечень проти позбавлення батьківських прав.

Отже, встановивши, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів наявності підстав для застосування до ОСОБА_2 такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні її позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, зокрема, її поясненням, розрахунку заборгованості по аліментам, даним з навчальних закладів, поліклініки, колегія суддів відхиляє, адже судом першої інстанції надано належну оцінку цим доказам як таким, що у сукупності не свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, та колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується.

Твердження позивачки про те, що рішення суду суперечить інтересам дитини, колегія суддів сприймає критично, адже нею не зазначено, яким саме чином позбавлення відповідача батьківських прав позитивно вплине на дитину. Наявність у дитини приязних відносин з другим чоловіком позивачки не є підставою для позбавлення батьківських прав відповідача як рідного батька дитини. Доказів того, що дитина повністю втратила зв`язок з ОСОБА_2 та не сприймає його як свого батька, суду не надано.

Посилання ОСОБА_1 щодо бажання дитини змінити прізвище колегія суддів також відхиляє, оскільки ОСОБА_3 вже через декілька місяців досягне віку шістнадцяти років, з якого має право на власний розсуд змінити своє прізвище та (або) власне ім`я, та (або) по батькові згідно ст. 295 ЦК України.

Доводи позивачки про те, що попередження ОСОБА_2 про зміну ставлення до виховання дитини взагалі не має жодного сенсу, колегія суддів також вважає безпідставними, адже надання можливості відповідачу змінити ставлення до виховання дочки стосується, насамперед, урахування якнайкращих інтересів дитини. У разі відсутності реальних змін у поведінці відповідача як батька стосовно дитини протягом розумного строку після ухвалення судового рішення позивачка не позбавлена можливості повторно ініціювати питання про позбавлення його батьківських прав. При цьому, при розгляді такої справи суд повинен буде врахувати той факт, що до відповідача раніше застосовувалось попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, та на підставі наданих сторонами доказів оцінити, чи було вчинено ним дії на виконання такого попередження.

Залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі № 317/2256/22, від 22 січня 2025 року в справі № 333/8983/23, від 04 квітня 2025 року в справі № 6290/3692/23).

Водночас, необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батьків до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 22 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина