ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 754/12407/23

провадження № 61-2056св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , малолітня ОСОБА_2 в інтересах якої діє її батько - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , Київська міська рада, Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація,

треті особи: ОСОБА_4 , Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Любаренко Ігор Олександрович, на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 липня 2024 року у складі судді Скрипки О. І. та постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Слюсар Т. А., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року ОСОБА_1 , діючи у власних інтересах та в інтересах дочки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , Київської міської ради, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_1 , Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що 16 жовтня 1973 року його дід - ОСОБА_5 , отримав ордер на квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю із трьох осіб: він, його дружина - ОСОБА_6 та син - ОСОБА_7 . Вказував, що останній є його батьком.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_4 він одружився з ОСОБА_1 , яка є третьою особою у справі.

ІНФОРМАЦІЯ_5 у них народилась дочка - ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_6 його батько - ОСОБА_7 , одружився із ОСОБА_3 , яка є одним із відповідачів у справі.

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_7 помер.

На час пред`явлення позову у спірній квартирі в одній кімнаті проживає вдова ОСОБА_7 - ОСОБА_3 , а в іншій кімнаті проживає він зі своєю сім`єю: дочкою ОСОБА_2 та дружиною ОСОБА_1 .

Всі ці роки він та його сім`я оплачували комунальні послуги, зробили косметичний ремонт у квартирі, повністю несли тягар утримання нерухомого майна, і, на його думку, набули права користування житловим приміщенням та реєстрацію у ньому.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним та його дочкою - ОСОБА_2 , право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 січня

2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якої

діє її батько ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , Київської міської ради, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_4 , Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права користування житловим приміщенням. відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_1 не надав доказів, які б вказували на наявність згоди наймача спірного житлового приміщення - ОСОБА_7 , на вселення позивачів, як членів його сім`ї, їх спільного проживання, несення витрат на утримання спірного житла, що свідчить на недоведеність набуття позивачами права користування квартирою АДРЕСА_1 , а також того факту, що спірна квартира є єдиним постійним місцем проживання позивачів.

При цьому суди врахували обставини того, що ОСОБА_1 зберігає право користування іншим житлом за адресою: АДРЕСА_3 , в якому він зареєстрований, а за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні.

Право ж користування житлом дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначається за місцем проживання її батьків відповідно до норм СК України.

Суди послалися на відповідну судову практику Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2025 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Любаренко І. О., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що при народженні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьки вирішили, що вона буде проживати з ними у квартирі АДРЕСА_1 , де вона ходила до дитсадку та ходить до школи. Вважає, що суди не захистили прав неповнолітньої дитини.

Суди не врахували судову практику Верховного Суду про те, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права та обов`язки за договором житлового найму. Крім того, судам необхідно було з`ясувати, чи було спірне житло постійним місцем проживання позивачів, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2025 року Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи не спростовують правильність ухвалених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, а доводи позивача є безпідставними, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення та постанову судів - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

23 квітня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2025 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

16 жовтня 1973 року ОСОБА_5 на підставі ордеру № Г219244 отримав двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю із трьох осіб: він, його дружина - ОСОБА_6 та син - ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_8 у ОСОБА_7 народився син - ОСОБА_1 (позивач у справі).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6 .

20 серпня 2011 року ОСОБА_1 уклав шлюб із ОСОБА_1 , від якого ІНФОРМАЦІЯ_5 у подружжя народилась дочка - ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_6 батько ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , уклав шлюб із ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_7 помер.

У спірній квартирі ніхто не зареєстрований, квартира не приватизована та перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва.

З огляду на копії паспортів та витягів з Реєстру територіальної громади м. Києва:

- ОСОБА_1 з 04 жовтня 1990 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ;

- ОСОБА_3 з 22 грудня 1992 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ;

- ОСОБА_1 з 24 травня 2011 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ;

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не має зареєстрованого місця проживання.

Згідно з листа ЖЕД-303 від 15 грудня 2023 року: заяв про намір вселити до квартири ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та/або ОСОБА_7 з 01 травня 2015 року до теперішнього часу не надходило; заяв щодо проведення нарахувань за житлово-комунальні послуги з урахуванням вказаних осіб від ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ЖЕД з 01 травня 2015 року до теперішнього часу не надходило; акти про фактичне проживання (без реєстрації) у квартирі за вищевказаною адресою зазначених осіб за період з 01 травня 2015 року до теперішнього часу не складались; довідки про фактичне проживання вказаних осіб за період з 01 травня 2015 року до теперішнього часу не надавалися.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові та Верховного Суду 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц, від 28 червня 2022 року у справі № 754/14628/17, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Любаренка І. О., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частин першої та другої статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом із наймачем.

Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі № 205/6201/17 та від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 та від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц.

Відповідно до статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років та особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі) та на законі.

У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зроблено висновок, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому (див. висновок у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 569/12946/18-ц (провадження № 61-11097св20).

Аналіз змісту статті 65 ЖК України у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні.

Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20).

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 (провадження № 61-11242св20) Верховний Суд за подібних фактичних обставин справи зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання.

Отже, до предмета доказування в даній справі входило наявність згоди усіх членів сім`ї наймодавця на вселення позивачів до квартири, ведення спільного господарства з наймодавцем, наявність спільного бюджету з наймодавцем, проведення спільних витрат.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з їх оплати. А згідно із частиною третьою статті 815 ЦК України та статтею 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за найм житла, квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку доводам сторін, наданим доказам, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, пославшись на наведені норми права та врахувавши правові висновки Верховного Суду, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованих висновків про те, що ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не довів обґрунтованості позовних вимог, а саме того, що він та його дочка вселилися до спірного житлового приміщення у встановленому законом порядку, а тому вимоги про визнання за ними права проживання у цьому житлі, є безпідставними.

Доводи касаційної скарги про те, щопри народженні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьки вирішили, що вона буде проживати з ними у квартирі АДРЕСА_1 , де вона ходила до дитсадку та ходить до школи, а тому суди не захистили прав неповнолітньої дитини, є безпідставними, оскільки це не доводить факту належного вселення позивача до спірної квартири.

Суд правильно вказали, що позивачем не було надано доказів, які б вказували на наявність згоди наймача спірного житлового приміщення - ОСОБА_7 , на вселення позивачів, як членів його сім`ї, їх спільного проживання, несення витрат на утримання спірного житла, що свідчить на недоведеність набуття позивачами права користування квартирою АДРЕСА_1 , а також того факту, що спірна квартира є єдиним постійним місцем проживання позивачів.

При цьому, суди правильно врахували, що ОСОБА_1 зберігає право користування іншим житлом за адресою: АДРЕСА_3 , в якому він зареєстрований. Право ж користування житлом малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначається за місцем проживання її батьків відповідно до норм СК України.

При цьому, за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні (постанова Верховного Суду від 01 вересня 2023 року у справі № 712/11721/21).

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду не заслуговують на увагу, оскільки, навпаки, суди послалися на відповідні постанови при вирішенні спору та врахували їх, а правові висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають наведеним заявником правовим позиціям Верховного Суду, а доводи заявника не спростовують того факту, що позивачі не були вселені у спірне житло у встановленому законом порядку, а тому, відповідно, не набули права користування ним.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення та постанову - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Любаренко Ігор Олександрович, залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк