Провадження №2/522/1097/26
УХВАЛА

24 лютого 2026 року м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі:

головуючої судді Косіциної В.В.,

за участі секретаря судового засідання Гресько Б.Ю.

розглянувши у підготовчому засіданні питання про прийняття зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про знесення об`єкту самочинного будівництва,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, ОСОБА_3 про знесення об`єкту самочинного будівництва.

05 січня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про знесення об`єкту самочинного будівництва, у якій заявниця просила зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок знести самочинна будівництво за адресою: АДРЕСА_1 .

У підготовче засідання, призначене на 23 лютого 2026 року з`явився представник позивача та представник відповідача.

Представник позивача у підготовчому засіданні заперечував проти прийняття зустрічної позовної заяви, оскільки, вона була подана поза межами встановленого строку, клопотання про поновлення строку не подавалися, сторони були обізнані про рух справи, а представник відповідача весь час брав участь у справі. Вказувала, що предмети позову та зустрічного позову не пов`язані між собою.

Представниця відповідача просила прийняти зустрічну позовну заяву навіть із урахуванням пропуску строку. Вказувала, що позови є взаємопов`язаними, оскільки позивачка порушила норми ДБН, тому, є порушення при визначенні меж земельної ділянки.

Будь-яких інших заяв або клопотань від учасників справи не надходило.

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання оголошено перерву до 24 лютого 2026 року задля розгляду питання про прийняття зустрічної позовної заяви.

Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Згідно статті 193 ЦПК України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Так, ухвалою суду від 20 вересня 2023 року провадження у справі за первісним позовом відкрито.

Визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, та роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 193 ЦПК України, у строк для подання відзиву має право пред`явити зустрічний позов.

З матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_1 ознайомився з матеріалами справи 20.11.2023 року, що підтверджується відповідною відміткою на заяві (т.1, а.с.119).

У статі 123 ЦПК України вказано, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Тобто, перебіг процесуального строку для подання відзиву та звернення до суду із зустрічною позовною заявою розпочинається 21.11.2023 року, а останнім днем такого строку є 05.12.2023 року.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (ч. 1 ст. 126 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Процесуальні строки мають свою специфіку: по-перше, вони завжди мають імперативний характер; по-друге, процесуально-правові строки встановлюються для здійснення тих або інших процесуальних дій; по-третє, вони мають забезпечувати оперативність та ефективність здійснення правосуддя і сприяти дисциплінуючому впливові на учасників процесу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2024 у справі № 756/11081/20, провадження № 14-25цс24).

Процесуальні строки роблять процес динамічним і прогнозованим. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 640/3393/19, провадження № 11-24апп21).

Формалізм у процесі є позитивним й необхідним явищем, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу, проте надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя, у тому числі виконанні судового рішення та є порушенням» статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 28.10.1998 у справі «Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії», від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», від 08.03.2017 у справі «ТОВ «Фріда» проти України»).

Поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого законом, відбувається за заявою заявника і суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню, у зв`язку з чим заявник має довести суду їх наявність та непереборність, оскільки, в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк (див. постанову Верховного Суду від 21.12.2023 у справі № 910/12042/22).

Правові норми та судова практика мають застосовуватися таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні. Правова позиція щодо подання зустрічної позовної заяви із пропуском строку, встановленого для подання відзиву, є достатньою підставою для її повернення, є послідовною та викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах Верховного Суду від 04.03.2019 у справі № 920/342/17, від 04.04.2019 у справі № 918/361/18, від 29.07.2019 у справі № 925/872/18, від 18.09.2019 у справі № 910/16837/18, від 07.11.2019 у справі № 910/2892/19.

Як зазначено, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2023 у справі № 752/2177/22 (провадження № 61-4447св23) доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010).

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 237/3566/17 (провадження № 61-13886св21) вказано, що: «право на пред`явлення зустрічної позовної заяви не є абсолютним; подаючи зустрічну позовну заяву, заявник повинен дотримуватись вимог ЦПК України щодо її подання. Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи (стаття 194 ЦПК України). Отже, зустрічна позовна заява, подана до суду поза межами строку для подання відзиву, підлягає поверненню судом заявнику».

Проте, у встановлені ухвалою суду строки відповідач не звертався до суду із зустрічним позовом.

З моменту ознайомлення із матеріалами справи, тобто, з 20.11.2023 року до моменту звернення до суду із зустрічним позовом, тобто 05.01.2026 року минуло близько 2,5 років.

Протягом цього часу, ОСОБА_1 зверталася до суду із відзивом (06.12.2023 року, т.1, а.с.125).

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 не просить поновити процесуальний строк на звернення до суду із зустрічною позовною заявою.

Лише зазначає, що вона стала обізнаною про те, що ОСОБА_2 перебудувала/реконструювала свій будинок стало відомо на виїзному судовому засіданні.

Проте, виїзне судове засідання по справі відбулося 17 вересня 2025 року. Тобто, між вказаним засіданням та момент звернення до моменту звернення до суду із зустрічним позовом пройшло близько 3,5 місяці.

Будь-яких інших доводів, на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення до суду із зустрічним позовом наведено не було.

За таких обставин, суд вважає, що зустрічна позовна заява подана поза межами визначеного строку (майже через 2.5 років з моменту ознайомлення з матеріалами справи та майже через 3.5 місяців з моменту, коли позивач за зустрічним позовом дізналася про обставини, якими вона обґрунтовує зустрічну позовну заяву), а поважність причин пропуску процесуального строку на думку суду не доведена.

Зустрічний позов - це позов, який подає відповідач до позивача у тому самому судовому процесі задля захисту проти первісних позовних вимог.

Метою пред`явлення зустрічного позову є спільний розгляд позовів в інтересах процесуальної економії, а в ряді випадків - уникнення постановлення суперечливих судових рішень.

У постанові від 27 січня 2021 року у справі № 908/1688/20 Верховний Суд зазначив, що зустрічний позов має на меті захист від первісного позову або заліком, або спростуванням його частково чи повністю, або розглядом в одному провадженні хоча й різних, але взаємопов`язаних вимог.

Зустрічний позов може подаватися не лише для захисту проти первісного позову, а й бути самостійним засобом захисту проти відповідача, іноді зустрічний позов може бути спрямовано тільки до заліку первісної вимоги. Подання зустрічного позову надає можливість через спільний розгляд первісної і зустрічної вимоги повніше врахувати правові відносини сторін.

Зустрічний позов повинен бути взаємно пов`язаний з первісним. Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виявлятись у такому:

а) обидва позови взаємно пов`язані і їх спільний розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору; взаємна пов`язаність первісного і зустрічного позову може виражатися у підставах цих позовів або поданих доказах;

б) вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватися; відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги; зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін;

в) задоволення зустрічного позову може виключати повністю або частково задоволення первісного позову; подання такого зустрічного позову має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом».

У постанові від 13 березня 2019 року у справі № 916/3245/17 (провадження № 12-13гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила про таке: Ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження з первісним позовом ухвалою суду.

Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах, вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Водночас подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом».

У пунктах 43, 44 постанови від 20 березня 2019 року у справі № 910/2987/18 (провадження № 12-24гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право відповідача подати до позивача зустрічний позов для його спільного розгляду з первісним позовом не є абсолютним. Таке право може бути реалізовано за умови дотримання загальних правил подання позовів, а також правил пред`явлення зустрічних позовів, установлених процесуальним законодавством. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом за умови не лише їх взаємопов`язаності, а й доцільності їх спільного розгляду.

Проте, в даному конкретному випадку первісний та зустрічний позов не є взаємопов`язаними, оскільки, вони характеризуються різними предметами та підставами.

Так, наприклад, у первісному позові предметом спору є знесення об`єкту самочинного будівництва, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Предметом же зустрічного позову є знесення об`єкту самочинного будівництва, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, предмет позову стосується різних об`єктів нерухомого майна.

При цьому, вимоги за первісним та зустрічним позовами в даному конкретному випадку не можуть зараховуватися.

Суд також звертає увагу на те, що задоволення або часткове задоволення не впливає на розгляд первісного позову, зокрема, не може виключати його задоволення, а також не пов`язано із встановленням відсутності у позивача матеріально-правової підстави для задоволення позову.

Обставини, що будуть досліджуватися під час розгляду зустрічного позову не матимуть преюдиційного значення під час вирішення позову з огляду на різний предмет та підстави зустрічного і первісного позову.

У зв`язку з чим, суд вважає, що зустрічний позов жодним чином не пов`язаний із первісним позовом, а їх спільний розгляд є недоцільним.

Тому, беручи до уваги те, що зустрічним позов подано із порушенням встановлено ухвалою суду про відкриття провадження строку, а поважність причин пропуску строку на звернення до суду із зустрічним позовом не доведена, враховуючи той факт, що зустрічний позов не є взаємопов`язаний із первісним, а їх спільний розгляд на думку суду є недоцільним, суд доходить до висновку про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви.

Суд також наголошує, що відмова у прийнятті зустрічної позовної заяви не є перешкодою у доступі до правосуддя, адже учасник справи не позбавляється можливості подання такого позову як окремого на загальних підставах.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 84, 187, 189-196, 260-261, 353 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про знесення об`єкту самочинного будівництва.

Роз`яснити право позивача за зустрічним позовом на звернення до суду з позовом на загальних підставах, передбачених ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом 15-ти днів.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Текст ухвали складено та підписано 24 лютого 2026 року.

Суддя Косіцина В.В.

24.02.26