ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 372/5150/23

провадження № 61-6448св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - Керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації,

відповідачі: Обухівська районна державна адміністрація, ОСОБА_1 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 червня 2024 року у складі судді

Зінченка О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року

у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

1. У жовтні 2023 року керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду із позовом до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним розпорядження, скасування державної реєстрації права власності та повернення земельної ділянки.

2. Позов обґрунтовував тим, що у 2019 році перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду із позовною заявою в інтересах Держави

в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» (далі -

ДП «Київське лісове господарство») до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсними розпорядження, державного акту на право власності та витребування земельної ділянки (справа

№ 372/2189/19).

3. Вищезазначений позов обґрунтовував тим, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області (далі - Обухівська РДА)

від 06 квітня 2012 року № 454 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,4199 га у власність громадянину ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Обухівської міської ради.

4. На підставі вищезазначеного розпорядження 28 грудня 2012 року управлінням земельних ресурсів в Обухівському районі видано ОСОБА_2 державний акт на право власності серії ЯЙ № 901188 на земельну ділянку площею 1,4199 га з кадастровим номером :01:095:0109 в адміністративних межах Обухівської міської ради.

5. Розпорядження Обухівської РДА, на переконання прокурора, було прийняте поза межами компетенції, у зв`язку із чим набуття права власності на вищевказану земельну ділянку ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства відбулось із порушенням вимог земельного та лісового законодавства.

6. У подальшому ОСОБА_2 відчужив зазначену земельну ділянку на користь ОСОБА_3 шляхом укладення договору купівлі-продажу від 15 січня 2014 року № 344, який, своєю чергою, відчужив цю земельну ділянку на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 22 грудня 2015 року № 3613.

7. За інформацією Державного підприємства «Київське лісове господарство» (далі - ДП «Київське лісове господарство») від 01 червня 2018 року № 02-02/427 земельна ділянка з кадастровим номером :01:095:0109, площею

1,4199 га розташована на землях лісогосподарського призначення кварталу 58 Обухівського лісництва згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 1993, 2003 років та кварталу 58, 59 Обухівського лісництва згідно планово-картографічних матеріалів 2014 року. Погодження на вилучення вказаної лісової ділянки підприємство не надавало.

8. Факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 1993, 2003 та 2014 років, зокрема проєктами організації та розвитку лісового господарства виробничої частини Державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» і ДП «Київське лісове господарство», таксаційними описами, планами лісонасаджень та протоколами лісовпорядних нарад.

9. Окрім того, за інформацією Українського державного проєктного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 19 лютого

2018 року № 95 земельна ділянка, надана у власність громадянину розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 06 квітня 2012 року № 454, відповідно до матеріалів лісовпорядкування 1993 та 2003 років належить до лісів Обухівського лісництва ДП «Київське лісове господарство» і накладається на виділи 1 та 3 кварталу 58, а за матеріалами лісовпорядкування 2014 року - на виділи 4 та 6 кварталу 58 і виділи 34 та 35 кварталу 59 цього лісництва.

10. Відтак, розпорядженням Обухівської РДА від 06 квітня 2012 № 454 передано

у власність фізичної особи земельну ділянку загальною площею 1,4199 га лісогосподарського призначення для інших цілей, ніж визначені законом, за відсутності згоди землекористувача, без вилучення її з постійного користування

ДП «Київське лісове господарство», що свідчить про порушення частини першої статті 57, частини п`ятої статті 116, частини другої статті 149 Земельного кодексу України.

11. З урахуванням вищезазначеного прокурор зазначав, що розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 06 квітня 2012 року № 454 прийняте всупереч вимогам статей 20, 56, 84, 122, 142, 149 Земельного кодексу України.

12. Прокурор вже звертався до суду із позовом про визнання недійсним розпорядження та витребування із чужого незаконного володіння земельної ділянки з кадастровим номером :01:095:0109 (справа № 372/2189/19).

13. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 лютого

2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду

від 21 липня 2021 року за наслідками розгляду вищевказаної справи у задоволені позову прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, ДП «Київське лісове господарство» до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним розпорядження та витребування із чужого незаконного володіння земельної ділянки з кадастровим номером :01:095:0109 було відмовлено.

14. Ухвалюючи рішення про відмову прокурору у задоволені позову, суди виходили з того, що Обухівська районна державна адміністрація при наданні

у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки лісогосподарського призначення площею 1,4199 га

в адміністративних межах Обухівського району Київської області вийшла за межі своїх повноважень, а отже її розпорядження від 06 квітня 2012 року за № 454, яким вилучено з постійного користування ДП «Київське лісове господарство» (Обухівське лісництво, квартал 58, 1993, 2003 роки, та 2014 рік квартал 58, 59), є незаконним.

15. Водночас судами зауважено, що позивачем при зверненні до суду із позовною заявою було пропущено строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

16. Відтак прокурор зауважував, що судом встановлено, що позовні вимоги загалом ґрунтуються на законі, обставини, покладені в основу позову, знайшли об`єктивне підтвердження під час судового розгляду іншої справи (№ 372/2189/19), оскільки дослідженими судом доказами підтверджується незаконність вибуття спірної земельної ділянки із власності держави та незаконність набуття права власності на неї відповідачем, тому позовні вимоги по її суті доведені належними

і допустимими доказами.

17. Таким чином, з огляду на висновки судів, викладені за наслідками вирішення спору у справі № 372/2189/19, встановлено обставини, що не підлягають доказуванню, а саме те, що Обухівська районна державна адміністрація, надаючи

у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку лісогосподарського призначення площею 1,4199 га

в адміністративних межах Обухівського району Київської області, вийшла за межі своїх повноважень. Отже, її розпорядження від 06 квітня 2012 року № 454, яким земельну ділянку вилучено з постійного користування ДП «Київське лісове господарство» (Обухівське лісництво, квартал 58 за матеріалами лісовпорядкування 1993 та 2003 років, а також квартали 58 і 59 за матеріалами лісовпорядкування 2014 року), є незаконним.

18. Крім того, з урахуванням зазначених вище судових рішень не підлягають доказуванню встановлені судом обставини про те, що ОСОБА_2 відчужив земельну ділянку площею 1,4199 га з кадастровим номером :01:095:0109 на користь ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 15 січня 2014 року № 344, який, своєю чергою, на підставі договору купівлі-продажу від 22 грудня 2015 № 3613 відчужив вищевказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 .

19. З відомостей Реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_1 залишається власником спірної земельної ділянки з кадастровим номером :01:095:0109 площею 1,4199 га, про що приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Є. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 27339663 від 22 грудня 2015 року.

20. Відтак, розпорядження Обухівської районної державної адміністрації

від 06 квітня 2012 року № 454, прийняте всупереч вимогам статей 20, 56, 84, 122, 142, 149 Земельного кодексу України, на підставі статей 21, 152, 155 Земельного кодексу України, статей 16, 21, 391 Цивільного кодексу України, статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» підлягає визнанню судом недійсним.

21. Оскільки зазначене розпорядження суперечить вимогам закону, передана на його підставі у приватну власність земельна ділянка підлягає поверненню належному власнику.

22. Таким чином, зайняття земельної ділянки лісового фонду з порушенням Земельного кодексу України та Лісового кодексу України, на переконання прокурора, треба розглядати як не пов`язане із позбавленням володіння порушення права власності держави, а позовну вимогу про витребування земельної ділянки, своєю чергою, слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу триваючого порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки лісового фонду.

23. На момент звернення до суду із позовом спірна земельна ділянка зареєстрована в Реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачкою ОСОБА_1 , наслідком чого є позбавлення Київської обласної державної адміністрації можливості користуватися і розпоряджатись спірною земельною ділянкою лісового фонду.

24. За вищевказаних обставин, рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права приватної власності має бути скасовано в судовому порядку відповідно до статей 16, 391 Цивільного кодексу України, статті 152 Земельного кодексу України, статей 26, 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

25. Також, з огляду на вищевикладене у своїй сукупності, належним способом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах є усунення перешкод

у здійсненні законними власниками права користування та розпоряджання земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом її повернення на користь держави на підставі статей 16, 391 Цивільного кодексу України,

статті 152 Земельного кодексу України.

26. Розташування спірної земельної ділянки за межами населеного пункту підтверджується інформацію Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області за № 10-10-0.223-6049/2-23 від 06 липня 2023 року

27. Уповноваженим державним органом щодо розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення за межами населених пунктів, на даний час, є Київська обласна державна адміністрація.

28. Вилучення з порушенням земельного законодавства земель лісового фонду, зміна їх цільового призначення та передача у власність, порушує права та інтереси держави в особі власника - Київської обласної державної адміністрації на використання спірної земельної ділянки.

29. В зв`язку із вищевикладеним прокурор просив суд усунути перешкоди

у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду площею 1,4199 га, шляхом:

- визнання недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 06 квітня 2012 року № 454 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину

ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства

в адміністративних межах Обухівської міської ради»;

- усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 1,4199 га, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 27339663 від 22 грудня 2015 року стосовно права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:095:0109 площею 1,4199 га;

- усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права власності на земельну ділянку лісового фонду з кадастровим номером :01:095:0109 площею 1,4199 га, шляхом її повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації із незаконного володіння ОСОБА_1

- стягнути з відповідачів на користь Київської обласної прокуратури судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

30. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04 червня

2024 року у задоволенні позовних вимог прокурора відмовлено.

31. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у 2019 році позивач скористався своїм правом та звернувся до суду із віндикаційним позовом,

у задоволенні якого було відмовлено у зв`язку із пропуском строків позовної давності.

32. Водночас районний суд зауважив, що, оскільки у цій справі спір виник щодо земель лісогосподарського призначення, право власності на які підлягає захисту шляхом подання віндикаційного позову, подання прокурором негаторного позову

є неналежним способом захисту порушеного права, та зазначив, що прокурором було пропущено строки позовної давності при зверненні до суду, що також

є підставою для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

33. Постановою Київського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задоволено частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 червня 2024 року змінено, виключивши з рішення суду першої інстанції посилання на пропуск позовної давності.

34. Змінюючи судове рішення суду першої інстанції шляхом виключення

з останнього посилання на пропуск позивачем строків позовної давності, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що прокурором було заявлено негаторний позов, щодо якого не застосовується позовна давність, а відтак, на переконання колегії суддів, районний суд дійшов помилкового висновку про застосування наслідків спливу позовної давності.

35. Водночас колегія суддів погодилась із висновками суду першої інстанції про обрання прокурором неналежного способу захисту порушеного права власності держави на земельну ділянку лісогосподарського призначення, оскільки права держави у вищезгаданих випадках підлягають захисту шляхом порушення перед судом вимог про витребування земельної ділянки.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

36. У травні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року у вказаній справі.

37. Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2025 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

38. Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

39. У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

40. Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18, від 05 червня

2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 04 липня

2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі

№ 487/10128/14-ц, від 07 квітня 2020 року № 372/1684/14, від 23 листопада

2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 23 грудня 2023 року у справі № 916/1517/22, від 16 лютого 2022 року у справі № 363/669/17, від 19 січня 2022 року в справі № 363/2877/18, від 18 січня 2023 року у справі № 369/10847/19, від 15 вересня

2020 року у справі № 469/1044/17, від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14, від 07 листопада 2018 року

у справі № 488/5027/14-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17, від 22 вересня 2020 року в справі № 910/3009/18, від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18, від 19 жовтня 2022 року в справі № 910/14224/20, від 20 червня 2023 року в справі № 633/408/18, від 04 вересня 2019 року в справі

№ 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц, від 15 червня 2021 року в справі № 904/5726/19, від 18 січня 2023 року в справі № 488/2807/17, від 03 вересня 2020 року в справі № 914/1201/19, від 02 лютого 2022 року в справі № 707/1924/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

41. Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про обрання прокурором неефективного способу захисту прав держави на землі лісогосподарського призначення шляхом звернення до суду із негаторним позовом.

42. Відтак, на переконання прокурора, спірна земельна ділянка лісогосподарського призначення частково накладається на землі сільськогосподарського призначення, що, своєю чергою, унеможливлює задоволення позову про витребування всієї земельної ділянки на користь попереднього користувача та порушуватиме право власності особи на іншу частину земельної ділянки, а часткове повернення такої земельної ділянки, своєю чергою,

є неможливим у зв`язку з її сформованістю як єдиного об`єкта цивільних прав.

43. Таким чином, за встановлених у справі обставин, ефективним способом захисту прав держави є саме усунення перешкод у користуванні належним державі майном (земельною ділянкою), оскільки вимога про скасування державної реєстрації права власності як складова частина негаторного позову є ефективним способом захисту з огляду на те, що спрямована на скасування реєстрації прав ОСОБА_1 на землю, яка не є, та в силу імперативної законодавчої заборони, не може бути власником земель державної власності лісогосподарського призначення.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

44. У липні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу прокурора, у якому вказано, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

45. ОСОБА_1 вказує, що прокурором при зверненні до суду із позовом

в інтересах держави було обрано неефективний спосіб судового захисту у вигляді порушення перед судом негаторного позову.

46. Більше того, зауважує, що зміст касаційної скарги повторює зміст позовної заяви із повторним обґрунтуванням необхідності задоволення саме негаторного,

а не віндикаційного позову.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

47. Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області № 2-54/21 від 18 лютого 2021 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, ДП «Київське лісове господарство» до Обухівської РДА Київської області, ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним розпорядження, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння було відмовлено.

48. На обґрунтування вищезгаданого позову було зазначено, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 06 квітня

2012 року за № 454 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,4199 га у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Обухівської міської ради Київської області.

49. На підставі вищевказаного розпорядження ОСОБА_2 28 грудня 2012 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 901188, на земельну ділянку площею 1,4199 га з кадастровим номером :01:095:0109 в адміністративних межах Обухівської міської ради Київської області.

50. У подальшому, ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 15 січня

2014 року №344 відчужив вищевказану земельну ділянку на користь

ОСОБА_3 , який, своєю чергою, відчужив земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 22 грудня 2015 року № 3613 на користь ОСОБА_1 .

51. Відтак, на переконання Обухівського районного суду Київської області, строк позовної давності за вищевказаними вимогами сплив у 2015 році, що, за умови порушення перед судом заяви про застосування строків позовної давності,

є підставою для відмови у позові (Т.1, а.с.23-30).

52. Постановою Київського апеляційного суду від 21 липня 2021 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 лютого 2021 року залишено без змін (Т.1, а.с.31-39).

53. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 349863719 від 10 жовтня 2023 року судами встановлено, що право власності на земельну ділянку :01:095:0109 зареєстровано 22 грудня 2015 року за ОСОБА_1 (Т.1, а.с.40-42).

54. Згідно з інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельна ділянка з кадастровим номером :01:095:0109 має площу 1,4199 га та цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення, місце розташування: Київська область, Обухівський район, Обухівська міська рада, та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (Т.1, а.с.43).

55. З листа Головного управління Держагеокадастру у м. Києві та Київській області № 10-10-0.223-6049/2-23 судами встановлено, що відповідно до відомостей, наявних у державному реєстрі земель та в архіві Відділу, земельна ділянка :01:095:0109 розташована за межами м. Обухів, Обухівського району, Київської області (згідно плану межі міста Обухів Київської області (додаток до Постанови Верховної Ради України №3571-ІV від 16 березня 2006 року) та науково-технічної документації по складанню проекту встановлення зовнішньої межі

м. Обухів, Обухівського району Київської області, 1995 року) (Т.1, а.с.44-45).

56. Листом № 56-6514вих-23 від 30 травня 2023 року керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області Гладій Є. просив Київську обласну військову (державну) адміністрацію вжити заходів, спрямованих на захист інтересів держави, з метою повернення у державну власність земельної ділянки лісогосподарського призначення з кадастровим номером :01:095:0109 площею 1,4299 га (пред`явлення позову) (Т.1, а.с.46-48).

57. Відповідно до копії листа №6448/03/09.02-N/2023 від 05 липня 2023 року Київська обласна державна адміністрація (Київська обласна військова адміністрація) не вживала заходів цивільного-правового характеру та не зверталася з позовом до суду про повернення у державну власність земельної ділянки з кадастровим номером :01:095:0109 площею 1,4199 га, розташованих на території Обухівського району Київської області за межами населеного пункту, які належать до земель лісового фонду, у зв`язку із відсутністю фінансування та неможливістю сплати судового збору (Т.1, а.с.49-50).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

58. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

59. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу.

60. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

61. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

62. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню

з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

63. Звертаючись до Верховного Суду з касаційною скаргою, прокурор як підставу оскарження судових рішень зазначив помилковість висновків судів попередніх інстанцій щодо обрання неефективного способу захисту прав держави шляхом звернення до суду з негаторним позовом.

64. Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання прокурора на належність обраного способу захисту прав держави з огляду на таке.

65. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

66. За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу,

в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

67. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так

і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

68. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня

2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі

№ 569/17272/15-ц.

69. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року

у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

70. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову

в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі

№ 1340/4630/18).

71. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня

2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними

й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).

72. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України).

73. Відповідно до статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

74. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частини перша та друга статті 20 ЗК України).

75. Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України).

76. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України).

77. Відтак, ліси та землі лісогосподарського призначення є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання (постанова Великої палати Верховного Суду від 18 січня

2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20) (пункт 59)).

78. Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати

у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.

79. Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

80. Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена також положеннями статей 56, 57 ЗК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року

у справі № 359/3373/16-ц).

81. Як вже зазначалося колегією суддів, звертаючись до суду із позовом прокурор зазначав, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, а відтак, пред`явлення негаторгого позову є належним способом судового захисту прав держави.

82. Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння

у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод

у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі

статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

83. Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно

у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року

у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

84. Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі

№ 359/3373/16-ц (пункти 70-71)).

85. Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо

ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема неправомірного) земельною ділянкою.

86. Відтак, основоположним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

87. Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника - позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає

у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95)

і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого

2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц,

від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)).

88. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду

від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц,

від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

89. Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірних земельних ділянок, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця

у держави буде відновлений у разі задоволення вимог про витребування на її користь спірних земельних ділянок та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.

90. Таким чином, встановивши, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави, право власності на яку зареєстроване за відповідачкою, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірної земельної ділянки, у контексті зазначених обставин справи, не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірні земельні ділянки.

91. З урахуванням вищезазначеного колегія суддів зауважує, що витребування земельної ділянки у власність держави потребує оцінки добросовісності дій її фактичного реєстраційного володільця, який набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі правочину, а також пропорційності втручання у його право власності у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

92. Колегія суддів відхиляє посилання заявника на те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку щодо обрання неналежного способу захисту порушеного права.

93. Отже, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися

з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшли обґрунтованих висновків, що обраний прокурором спосіб захисту є неефективним. У контексті обставин цієї справи належним способом захисту прав держави є звернення до суду з вимогами про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, ураховуючи, що держава позбавлена права володіння земельними ділянками.

94. Доводи касаційної скарги в частині неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі не можуть бути застосовані у справі, що переглядається, оскільки сформульовані за інших фактичних обставин та не суперечать висновкам судів попередніх інстанцій у справі, яка є предметом касаційного перегляду.

95. Таким чином, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

96. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

97. Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain», серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

98. ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не

є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» («Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236)).

99. ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують

у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі Проніна проти України (Pronina v. Ukraine, заява

№ 63566/00, § 23)). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

100. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

101. Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

102. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про обрання прокурором неналежного способу захисту прав держави на землі лісогосподарського призначення шляхом порушення перед судом негаторного позову, а відтак вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратуризалишити без задоволення.

2. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 червня

2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 квітня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара О. В. Ступак В. В. Шипович