Справа № 509/1136/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кочко В.К.,

при секретарі Савченко М.В.,

розглянувши заяву представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Чімбер Олена Валеріївна, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсною Декларації про готовність об`єкта до експлуатації , визнання недійсним Свідоцтва про право власності, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про реєстрацію права власності, про закриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно

ВСТАНОВИВ:

23.02.2026 р., представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області із заявою про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно та заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна, а саме накласти арешт на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 37, право власності зареєстровано за ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , та заборонити вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо будинку за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 37, право власності зареєстровано за ОСОБА_3 .

В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що в грудні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 батька позивача, в якій однією з позовних вимог була вимога визнати за ОСОБА_3 відповідачем у даному спорі - право на прийняття в експлуатацію житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1 .

14 грудня 2011 року Овідіопольським районним судом Одеської області у справі було прийнято ухвалу про визнання мирової угоди. В зв`язку з визнанням ОСОБА_7 позову, і відповідно відмови ОСОБА_7 від своєї частки в квартирі АДРЕСА_2 , та визнання права на прийняття в експлуатацію житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 .

07 квітня 2025 року Овідіопольським районним судом Одеської області було прийнято ухвалу, якою заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області за нововиявленими обставинами було задоволено. Скасовано ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.12.2011 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визнання права власності; призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 квітня 2025 року у справі №2-2349/11 залучено до участі у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визнання права власності, правонаступника позивача ОСОБА_7 ОСОБА_1 позивача в даному спорі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) від 06 грудня 2024 року.

ОСОБА_1 позивач - ІНФОРМАЦІЯ_2 є донькою померлого ОСОБА_7 та його спадкоємицею, яка прийняла спадщину у встановленому законом порядку.

13 серпня 2025 року Овідіопольським районним судом Одеської області у справі №2-2349/11 було ухвалено рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_7 було відмовлено.

Однак, на підставі ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 грудня 2011 року області у справі №2-2349/11, яка була згодом скасована, ОСОБА_3 оформила і отримала Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 16.02.2012 року за №ОД 4, а в 2015 році ОСОБА_3 отримала правовстановлюючий документ на будинок за адресою, АДРЕСА_1 - Свідоцтво про право власності серія та номер НОМЕР_2 від 26.10.2015 року видавник Овідіопольське районне управління юстиції в Одеській області.

Будинок за адресою, АДРЕСА_1 , Свідоцтво про право власності, на який Позивач просить визнати недійсним та просить скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про реєстрацію права власності, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :02:006:0198, площею 0,1004 за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 465078300) станом на 20.02.2026 року власником земельної ділянки кадастровий номер :02:006:0198, площею 0,1004 за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_7 . Документи, подані для державної реєстрації прав є Ухвала Овідіопольського районного суду Одеської області від 07.04.2025 року (якою скасовано мирову угоду) та Державний акт на право власності на земельну ділянку ЯА № 360151, виданий 07.07.2005 року.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 444790645) від 23.09.2025 року власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_3 є ОСОБА_3 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна документами, які були додані для державної реєстрації права власності на будинок є Свідоцтво про право власності на будинок, серія та номер: НОМЕР_2 , виданий 26.10.20215 року, видавник Овідіопольське районне управління юстиції у Одеській області.

Юридичною передумовою для видачі свідоцтва про право власності було введення будинку в експлуатацію.

Відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованій в інспекції ДАБК в Одеській області 16.02.2012 року № ОД4 будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці кадастровий номер :02:006:0198 вважати закінченим будівництвом об`єкт готовим до експлуатації.

Скасування судового рішення, на підставі якого набуто право власності, означає зникнення правової підстави як власності, так і володіння, що повинно позбавляти набувача права власності з моменту ухвалення рішення.

Скасування судового рішення, на підставі якого набуто право власності, означає зникнення правової підстави володіння, і позбавляє особу права власності на об`єкт нерухомого майна з моменту ухвалення рішення. Право власності, передумовою реєстрації якого було скасовано рішення суду, припиняється через визнання недійсними документів, які підтверджують право власності та скасування державної реєстрації та запису про право власності на нерухоме майно в Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Однак, допоки згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 є вказана ОСОБА_3 , то вона може його відчужити третім особам, передати в іпотеку.

За таких обставин позивач просить суд вжити заходів забезпечення позову, оскільки невжиття таких заходів може в подальшому істотно ускладнити виконання рішення суду, оскільки особа, яка вказана власником майна може незаконно розпорядитися ним.

Суд, дослідивши надані докази та вивчивши заяву про забезпечення позову приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Заява про забезпечення позову відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 пунктів 1, 2 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; та забороною вчиняти певні дії.

Частиною 2 ст.149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч.3 ст. 149 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Цей правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України у справі за № 6-605цс16 від 25 травня 2016 року.

У рішенні Конституційного Суду України від 16 червня 2011 № 5-рп/2011у справі № 1- 6/2011 зазначено, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого статтею 55 Конституції України.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших осіб з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободє попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1 Протоколу. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2019 року (справа № 911/1695/18) зазначив наступне: законом не встановлено обов`язку суду вимагати від особи, яка звертається із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, відповідна вимога лише може висуватися судом з урахуванням обставин справи, але не визначається як неодмінна умова забезпечення позову.

Згідно з п. 43 рішення ЄСПЧ у справі «Шмалько проти України», право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспектіст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Крім того, відповідно до п. 4 вказаної Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам.

Дослідивши матеріали, додані до позовної заяви, вивчивши обґрунтування ОСОБА_1 щодо необхідності застосування заходів забезпечення позову, суд приходить до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, а застосування саме таких видів забезпечення позову є співмірним заявленим вимогам та фактично реалізує мету його застосування.

Керуючись ст.151-154 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву задовольнити.

Накласти арешт на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 37, право власності зареєстровано за ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Заборонити вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 37, право власності зареєстровано за ОСОБА_3 .

Ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову направити негайно для виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.

Ухвала підлягає негайному виконанню та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 15 - денний строк з дня її складення.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя: Кочко В.К.