Провадження 2/127/8197/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

02 лютого 2026 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря судового засідання Обертун Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові організації» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові організації» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10.08.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір № 4878800, у відповідності до якого відповідач отримав кредит у розмірі 10 000, 00 гриивень на платіжну картку № НОМЕР_1 . 02.06.2025 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові організації» було укладено договір факторингу № 02-1/06/2025, у відповідності до якого ТОВ «Лінеура Україна» передало (відступило) ТОВ «Українські фінансові організації» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до відповідача за кредитним договором № 4878800 від 10.08.2024 в сумі 50 885, 04 гривень, з яких: 9 999, 97 гривень заборгованість за тілом кредиту; 36 447, 57 гривень заборгованість за відсотками; 4 437, 50 гривень неустойка. Всупереч умовам вказаного кредитного договору відповідач не виконав своїх зобов`язань, заборгованість не погасив. З моменту отримання права вимоги до відповідача позивачем було нараховано відсотки за 63 дні в розмірі 9 449, 97165 гривень.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про стягнення на його користь з відповідача заборгованості за кредитним договором № 4878800 від 10.08.2024 в сумі 55 897, 51 гривень, з яких: 9 999, 97 гривень заборгованість за тілом кредиту; 45 897, 54 гривень заборгованість за відсотками. Також, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати і в порядку ч. 10 і ч. 11 ст. 265 ЦПК України, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили, органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, нараховувати інфляційні втрати і 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості та стягнути отриману суму інфляційних втрат та 3 % річних з відповідача на користь позивача.

Ухвалою суду від 17.11.2025 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Також, даною ухвалою витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» докази по справі; запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом.

На виконання вимог ч. 7 ст. 43 і абз. 2 ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивачем надано разом із позовом, поданим до суду в електронній формі, докази надсилання відповідачу за останньою відомою адресою його місця проживання (перебування), листом з описом копії позовної заяви із доданими до неї документами (трекінг відправлення 527). (а.с. 18-21зв.)

За інформацією з офіційного вебсайту Укрпошти вбачається, що вищевказане поштове відправлення було повернуто на адресу відправника із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

З матеріалів справи вбачається, що поштові відправлення із копією ухвали суду від 17.11.2025 та судовими повістками, направлені відповідачу за адресою його місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулися до суду із відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою». (а.с. 136-137, 147-150) Також судом було опубліковано оголошення про розгляд справи на офіційному вебсайті судової влади України. (а.с. 132, 146) Суд вжив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи.

Враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач був належним чином повідомленим про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 17.11.2025 вважається врученою відповідачу.

У строк, визначений судом ухвалою від 17.11.2025, від відповідача відзив на позов не надійшов.

02.12.2025 на виконання вимог вищевказаного судового рішення від АТ КБ «ПриватБанк» надійшли витребувані судом докази.

Будь-які докази по справі чи клопотання, крім поданих позивачем разом із позовною заявою та АТ КБ «ПриватБанк» на виконання вимог судового рішення, від учасників справи на адресу суду не надходили.

У судове засіданні представник позивача та відповідач повторно не з`явились, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України, були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Від відповідача на адресу суду заяви про відкладення розгляду справи та/або розгляд справи у його відсутність не надходили. Таким чином, учасники справи не з`явились в судове засідання без поважних причин. Водночас, в матеріалах справи міститься клопотання представника позивача про розгляд справи у його відсутність і відсутність заперечень щодо проведення заочного розгляду справи. (а.с. 73) Судом не встановлено, що нез`явлення представника позивача перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи вищевикладене, клопотання представника позивача та положення ст.ст. 223 і 280 ЦПК України, суд постановив провести судове засідання у відсутність учасників справи та провести заочний розгляд справи (ухвала суду постановлена без оформлення окремого документа та занесена до протоколу судового засідання).

Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

10.08.2024 ОСОБА_1 ознайомився із паспортом споживчого кредиту ТОВ «Лінеура Україна». (а.с. 93-95)

Того ж дня, 10.08.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4878800, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит на споживчі потреби у безготівковій формі в сумі 10 000, 00 гривень шляхом їх перерахування на банківській рахунок клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № НОМЕР_2 , строком на 360 днів з дати його надання. Відповідач, в свою чергу, зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним відповідно до умов кредитного договору. (а.с. 96-106зв.)

У додатку № 1 до вищевказаного договору сторони погодили обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яке неодноразово змінювалось. (а.с. 107-110)

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1047 і ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Законом України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Так, згідно із статті 3 вищевказаного Закону, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 7, ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 6 і п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

При укладенні кредитного договору відповідач сам надав відомості, які його ідентифікують: свої прізвище, ім`я, по батькові, паспортні дані, ідентифікаційний номер, адресу проживання, номер телефону, картку.

Порядок укладення кредитного договору в електронній формі узгоджено сторонами правочину в п. 1.1 і п. 9.7 цього договору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач вчинив ряд дій, спрямованих на укладення кредитного договору, і підписав 10.08.2024 договір № 4878800 електронним підписом одноразовим ідентифікатором 93275. В свою чергу кредитодавцем було проведено ідентифікацію та верифікацію клієнта - відповідача.

Судом прийнято до уваги, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт фінансової установи за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між кредитодавцем та відповідачем не був би укладений. Відповідно, укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача, цей правочин відповідно до закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Отже, судом встановлено, що кредитний договір № 4878800 від 10.08.2024 укладено між фінансовою установою та відповідачем в електронній формі, який за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Підписуючи вищевказаний договір, відповідач підтвердив, зокрема, що перед укладенням цього договору йому була в чіткій та зрозумілій формі надана інформація: а) про фінансову послугу та надавача у визначеному законодавством обсязі, достатньої для прийняття клієнтом свідомого рішення про отримання такої послуги або про відмову від її отримання, та яка розміщена на вебсайті: б) за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту) відповідно до ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування». Також відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма умовами Правил, актуальна на дату укладення договору редакція яких розміщена на вебсайті, повністю розуміє, погоджується із ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватись (п. 9.9 договору).

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого кредитного договору № 4878800 від 10.08.2024 та розрахунків кредитної заборгованості за таким договором, посилався на Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Лінеура Україна», затверджені наказом № 43-ОД від 05.04.2024. (а.с. 76-84)

Судом встановлено, що при укладенні вищевказаного кредитного договору його сторонами було погоджено усі істотні умови цього договору.

02.06.2025 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові організації» було укладено договір факторингу № 02-1/06/2025, у відповідності до якого ТОВ «Лінеура Україна» передало (відступило) ТОВ «Українські фінансові організації» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до відповідача за кредитним договором № 4878800 від 10.08.2024. (а.с. 36-40, 75-84зв.)

Так, згідно із п. 1.2. вищевказаного договору факторингу, перехід від клієнта до фактора Прав Вимоги Заборгованості до Боржників відбувається після підписання сторонами Акту прийому-передачі Реєстру Боржників згідно з Додатком № 2 та надходження ціни продажу у повному обсязі, відповідно до п. 3.3 цього договору, на рахунок клієнта, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні Права Вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру Боржників та повна сума ціни продажу, що надійшла на рахунок клієнта, підтверджує факт переходу від клієнта до фактора Прав Вимоги Заборгованості.

02.06.2025 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові організації» було складено вищевказаний акт. (а.с. 80зв.)

З витягу із Реєстру боржників вбачається відступлення ТОВ «Лінеура Україна» ТОВ «Українські фінансові організації» права вимоги до боржника за кредитним договором № 4878800 від 10.08.202 ОСОБА_1 (а.с. 39-40)

На виконання умов вищевказаного договору факторингу ТОВ «Українські фінансові організації» сплатило ТОВ «Лінеура Україна» в повному обсязі ціну продажу, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями. (а.с. 36-38)

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що умовами кредитного договору № 4878800 від 10.08.2024 передбачено право кредитора без згоди позичальника передавати права за цим договором третім особам, але з обов`язковим повідомленням клієнта про відступлення протягом 10 робочих днів із дати такого відступлення (п. 5.1.3 договору).

Суду не надано належних доказів повідомлення відповідача про відступлення прав вимог, однак судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Крім того судом встановлено, що законом не встановлено заборону заміни кредитора без згоди боржника у зобов`язаннях по вищевказаному кредитному договору.

Доказів того, що вищевказаний договір факторингу визнаний недійсним, суду не надано.

Судом прийнято до уваги, що у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Таким чином, після підписання Акту прийому-передачі Реєстру Боржників згідно з Додатком № 2 та сплату ТОВ «Українські фінансові організації» ТОВ «Лінеура Україна» ціни продажу у повному обсязі за вищевказаним договором факторингу, відбулось одиничне, тобто сингулярне правонаступництво. З цього часу ТОВ «Українські фінансові організації» стало новим кредитором відповідача за кредитним договором № 4878800 від 10.08.2024.

Позивач вважає, що відповідачем порушено умови вищевказаного договору позики, заборгованість за яким підлягає стягненню в примусовому порядку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У ч. 1 та ч. 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом ст. 10561 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Позивач, пред`являючи вимоги про повернення позики, просив стягнути крім заборгованості за основною сумою боргу (суму, яку фактично отримав в борг позичальник), заборгованість за відсотками.

Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів, саме позивач зобов`язаний навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються (п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Саме на суд покладено обов`язок під час ухваленні рішення вирішити, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України (ч. 3 ст. 263 ЦПК України).

Отже, вищевказані принципи вказують, зокрема, на те, що суд зобов`язаний перевірити розрахунок заборгованості незалежно від наявності та/або відсутності заперечень щодо нього з боку сторони відповідача.

З розрахунку заборгованості здійсненого первісним кредитором вбачається, що заборгованість за кредитним договором № 4878800 від 10.08.2024 станом на 02.06.2025 (на дату відступлення прав вимоги) становить 50 885, 04 гривень, з яких: 9 999, 97 гривень заборгованість за тілом кредиту; 36 447, 57 гривень заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами; 4 437, 50 гривень штрафні санкції. (а.с. 42-46зв.)

Крім того, позивачем за вищевказаним договором за період з 03.06.2025 до 04.08.2025 було нараховано відсотки за користування кредитними коштами в сумі 9 450, 00 гривень, як те вбачається із відповідного розрахунку заборгованості. (а.с. 41-41зв.)

З`ясовуючи обставини, пов`язані із правильністю здійснення розрахунків заборгованості, та здійснюючи оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд прийшов до наступного висновку.

Судом прийнято до уваги, що розрахунок заборгованості за договором не є належним доказом видачі та отримання кредиту, оскільки не є первинним документом, а також не є безспірним доказом розміру заборгованості, а є лише обґрунтуванням позовних вимог щодо розміру заборгованості, який оцінюється судом у сукупності з іншими доказами.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 13 ЦПК України саме відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому відповідач міг би викласти свої заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими він не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, не скористався. Відповідачем не оспорювався факт отримання ним кредиту, а також розмір заборгованості, визначений позивачем. При цьому, судом враховується стандарт доказування «більшої вірогідності».

Як вбачається із повідомлення ТОВ «Пейтек» від 10.06.2025, яке надає послуги з переказу коштів без відкриття рахунку ТОВ «Лінеура Україна» за договором від 03.01.2024, зокрема 10.08.2024 успішно здійснено транзакцію в сумі 10 000, 00 гривень за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 . (а.с. 63-71зв., 119) Такий спосіб перерахування коштів у рахунок кредиту визначено умовами кредитного договору (п. 2.1).

На виконання вимог ухвали суду від 17.11.2025 АТ КБ «ПриватБанк» повідомлено, що вищевказана платіжна картка була емітована на ім`я ОСОБА_1 , на дану картку 10.08.2024 було зараховано грошові кошти в сумі 10 000, 00 гривень. (а.с. 138)

Приймаючи до уваги повідомлення ТОВ «Пейтек» від 10.06.2025, інформація з якого узгоджується із повідомленням АТ КБ «ПриватБанк» від 24.11.2025, судом встановлено, що ТОВ «Пейтек» 10.08.2024 на виконання умов договору із ТОВ «Лінеура Україна» від 03.01.2024, тобто за дорученням останнього, здійснило транзакцію і перерахувало відповідачу на його картковий рахунок № НОМЕР_1 на виконання умов кредитного договору № 4878800 від 10.08.2024 грошові кошти в сумі 10 000, 00 гривень.

Верховний Суд у постанові від 07.04.2021 у справі № 478/300/19 зауважив, що під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі, приймання майна для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину.

Відповідачем не спростовано факт отримання ним кредитних коштів за вищевказаним договором.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про підтвердження факту отримання відповідачем кредиту за вищевказаним договором в сумі 10 000, 00 гривень.

Належних доказів того, що відповідач здійснював погашення тіла кредиту за вищевказаним договором, матеріали справи не містять. Однак, позивачем заявлено до стягнення з відповідача заборгованість за тілом кредиту в сумі 9 999, 97 гривень, враховуючи, як вбачається із розрахунку заборгованості здійсненого первісним кредитором, сплату відповідачем 23.08.2024, 08.09.2024 і 02.10.2024 по 0, 01 гривень усього 0, 03 гривень в рахунок погашення тіла кредиту. Тому, враховуючи дані обставини, суд, визначаючи розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача за тілом кредиту, враховує принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Відповідачем не спростовано розмір заборгованості визначений позивачем за тілом кредиту.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором № 4878800 від 10.08.2024 в сумі 9 999, 97 гривень (10 000, 00 гривень 0, 03 гривень).

Також позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами вищевказаним договором в сумі 45 897, 54 гривень.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у відповідності до умов кредитного договору.

У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Судом прийнято до уваги і строк кредитування, визначений умовами вищевказаного кредитного договору, і порядок нарахування відсотків за користування кредитом.

У відповідності до умов кредитного договору № 4878800 від 10.08.2024 сторони даного правочину погодили: строк кредитування 360 днів; процентну ставка за користування кредитом 1, 50 % за кожен день користування кредитом в межах всього строку кредитування; порядок повернення кредиту і відсотків за користування ним шляхом здійснення щомісячного платежу зі сплати відсотків кожні 15 днів. Детальні терміни (дати) повернення (виплати) кредиту та сплати процентів сторони правочину визначили в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка містить графік внесення щомісячних платежів, що є додатком № 1 до вказаного кредитного договору (п. 1.3 договору).

Як вбачається з умов вищевказаного кредитного договору, відповідач зобов`язався здійснювати повернення кредиту відповідно до графіку платежів (п. 4.1 договору) та сплачувати проценти за користування кредитом в порядку, визначеному розділом 4 цього договору.

Із розрахунків заборгованості, здійснених первісним кредитором та позивачем, вбачається, що ТОВ «Лінеура Україна» в період з 10.08.2024 до 10.03.2024 для нарахування відсотків застосовувало знижену відсоткову ставку 1, 425 %, а з 25.08.2024 до 02.06.2024, як і позивач з 03.06.2024 до 04.08.2025 стандартну процентну ставку 1, 50 %.

Так, у відповідності до умов договору № 4878800 від 10.08.2024 проценти за користування кредитними коштами за період з 10.08.2024 до 04.08.2025 становлять:

-за період з 10.08.2024 до 23.08.2024:

10 000, 00 гривень х 1, 425 % х 14 днів = 1 995, 00 гривень;

-за 24.08.2024:

9 999, 99 гривень х 1, 425 % х 1 день = 142, 50 гривень;

-за період з 25.08.2024 до 08.09.2024:

9 999, 99 гривень х 1, 50 % х 15 днів = 2 249, 85 гривень;

-за період з 09.09.2024 до 02.10.2024:

9 999, 98 гривень х 1, 50 % х 24 дні = 3 599, 76 гривень;

-за період з 03.10.2024 до 04.08.2025:

9 999, 97 гривень х 1, 50 % х 306 днів = 45 896, 94 гривень,

що разом становить 53 884, 05 гривень.

Належних доказів того, що відповідач здійснював сплату відсотків за користування кредитними коштами за вищевказаним договором, матеріали справи не містять. Однак, як вбачається із розрахунку заборгованості здійсненого первісним кредитором, відповідачем в рахунок погашення заборгованості по відсотках було сплачено усього 7 987, 11 гривень, тим самим повністю сплачено нараховані відсотки за період з 10.08.2024 до 02.10.2024. Тому, враховуючи дані обставини, суд, визначаючи розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача по відсотках за користування кредитними коштами, враховує принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Отже, виходячи з вищевказаного, заборгованість відповідача по процентах за користування кредитними коштами за період з 10.08.2024 до 04.08.2025 становить 45 896, 94 гривень (53 884, 05 гривень - 7 987, 11 гривень).

Судом встановлено, що розбіжність у 0, 60 гривень виникла між вищевказаним розрахунком здійсненим судом та розрахунком здійсненим позивачем внаслідок застосування останнім при обрахунку математичного округлення розміру стандартної процентної ставки - 150, 00 гривень на день, що становить 1, 50 % від суми кредиту (9 999, 97 гривень х 1, 5 % = 149, 999 гривень), при цьому первісним кредитором таке округлення не застосовувалось.

Крім того, із розрахунку заборгованості здійсненого первісним кредитором вбачається нарахування штрафних санкцій за період з 25.09.2024 і зарахування сплачених відповідачем коштів в рахунок погашення цих штрафних санкцій на загальну суму 562, 50 гривень.

Однак, згідно із п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Отже, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що неустойка та інші платежі, як захід відповідальності, за період включно із 24 лютого 2022 року і на період дії воєнного, надзвичайного стану та тридцятиденний строк після його припинення або скасування, не нараховуються за договорами позики (кредитними договорами) і підлягають списанню позикодавцем (кредитодавцем) (на відміну від мораторію, який передбачає лише відстрочення).

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті штрафних санкцій, а відтак сума, яка первісним кредитором була розподілена на погашення штрафних санкцій, підлягає зарахуванню на погашення відсотків за користування кредитними коштами.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами за період з 10.08.2024 до 04.08.2025 за договором № 4878800 від 10.08.2024 в сумі 45 334, 44 гривень (45 896, 94 гривень 562, 50 гривень).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України.

Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом та на виконання судового рішення АТ «ПриватБанк», до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Також, судом в ухвалі від 17.11.2025 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті.

Суд, дослідивши письмові пояснення викладені позивачем у позові та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи наведене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з відповідача заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4878800 від 10.08.2024 в сумі 55 334, 41 гривень, з яких: 9 999, 97 гривень заборгованість за тілом кредиту; 45 334, 44 гривень заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами за період з 10.08.2024 до 04.08.2025.

У задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача за вищевказаним договором заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами за період з 10.08.2024 до 04.08.2025 в сумі 563, 10 гривень, слід відмовити, оскільки такі вимоги, враховуючи вищевикладене, є необґрунтованими.

Крім того, посилаючись на норми ч. 10 і ч. 11 ст. 265 ЦПУ України, позивач просив суд зазначити у рішенні про нарахування і стягнення органом (особою), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення суду, інфляційних втрат та 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України, починаючи з дати набрання рішенням законної сили і до моменту його виконання відповідачем.

Так, у відповідності до ч. 10 і ч. 11 ст. 265 ЦПУ України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування ; остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу.

Вищевказаним положенням кореспондують норми ч. 11 і ч. 12 ст. 26 Закону «Про виконавче провадження», якими конкретизується порядок виконавчих дій виконавця щодо нарахування пені, відсотків до моменту виконання рішення суду за механізмом (формулою) визначеним у цьому рішенні суду.

Водночас, як звернула увагу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22, нарахування пені або відсотків у порядку ч. 10 і ч. 11 ст. 265 ЦПК України ґрунтується на тих самих нормах матеріального права, які є підставою для задоволення позову про стягнення відсотків або пені за порушення виконання зобов`язання. Тобто це ті самі заходи відповідальності, але продовжені на наступний період, протягом якого зобов`язання не виконується.

Передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних та інфляційні втрати охоплюються приписами ч. 10 і ч. 11 ст. 265 ЦПК України за умови, що позивач заявив позовну вимогу про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за порушення виконання зобов`язання та суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення цієї вимоги.

Системний аналіз наведених норм свідчить, що положення ч. 10 і ч. 11 ст. 265 ЦПК України закріплюють механізм, який позбавляє кредитора необхідності звернення до суду з позовом щодо нарахування та стягнення, зокрема, відсотків за наступні періоди невиконання зобов`язання після того, як був розглянутий по суті і задоволений його позов про стягнення боргу, відсотків за невиконання того самого зобов`язання між тими ж сторонами.

Застосування ч. 10 і ч. 11 ст. 265 ЦПК України полягає у продовженні нарахування відсотків поза часовими межами, в яких суд розглянув і вирішив спір по суті позовних вимог. Вони застосовуються лише в тих випадках, коли суд, розглянувши спір по суті, ухвалив рішення про застосування відсотків.

Тобто можливість нарахування відсотків до моменту виконання рішення суду нерозривно пов`язана із безпосереднім їх застосуванням у рішенні суду (розглядом та задоволенням таких вимог у рішенні суду).

Якщо суд не застосував відсотки в рішенні, то не може бути і зазначено про їх нарахування до моменту виконання рішення. І навпаки - якщо суд їх застосує, то у рішенні може зазначатися про нарахування відсотків до моменту виконання рішення.

Ухвалюючи рішення у даній справі суд не вирішував питання про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, адже такі не були предметом спору.

Правова природа відсотків за користування кредитними коштами, які були предметом спору у даній справі, і передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, які позивач просить зазначити у рішенні на підставі ч. 10 і ч. 11 ст. 265 ЦПУ України, є різною.

Положення вищенаведених норм можуть застосовуватись для донарахування будь-яких відсотків, які розраховуються за методикою, що враховує фактор часу, що передбачені законодавством або договором і які суд вирішив стягнути з боржника на користь кредитора. Якщо законодавством чи договором встановлені обмеження нарахування відсотків, про ці обмеження суд повинен зазначити в рішенні, яким встановлено донарахування відсотків.

Отже, якби судом вирішувались вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, суд мав би прийняти до уваги, зокрема, положення п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Суд зауважує, що нарахування інфляційних втрат та 3 % річних у порядку ч. 10 і ч. 11 ст. 265 ЦПК України, про які заявлено позивачем, не ґрунтується на тих самих нормах матеріального права, які стали підставою для часткового задоволення позову за результатами розгляду справи та зазначені в мотивувальній частині рішення.

Вищевказане узгоджується із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 і від 16.10.2024 у справі № 911/952/22.

Таким чином, враховуючи вищевикладене відсутні підстави для зазначення у даному рішенні суду про нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України до моменту виконання рішення у відповідності до ч. 10 і ч. 11 ст. 265 ЦПУ України.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено сплату позивачем судового збору за подачу позову в сумі 2 422, 40 гривень (із застосуванням коефіцієнту 0,8 відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»), що підтверджується платіжною інструкцією від 31.10.2025. (а.с. 15)

Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 397, 93 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (98, 99 %). Решту судового збору в сумі 24, 47 гривень слід залишити за позивачем.

Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Судом встановлено, що 01.08.2024 між ТОВ «Українські фінансові організації» та адвокатом Дідухом Є.О. було укладено договір про надання юридичних послуг № 01/08/2024-А, на підставі якого видано довіреності. (а.с. 53-53зв., 60зв.-62зв.)

Згідно Єдиного реєстру адвокатів України, Дідух Є.О. є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 5972/10 від 24.03.2017.

Згідно із ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження виконання адвокатом Дідухом Є.О. умов вищевказаного договору, суду надано акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 4878800 від 31.10.2025 і їх детальних опис від 30.10.2025. (а.с. 111-112зв.)

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:

- фіксованого розміру,

- погодинної оплати.

Як вбачається із умов договору про надання юридичних послуг № 01/08/2024-А від 01.08.2024, сторони даного правочину досягли домовленості, що вартість послуг виконавця визначається в актах наданих послуг по домовленості (п. 3.1. договору).

У відповідності до заявки на виконання доручення № 4878800 від 01.07.2025, вартість надання адвокатом професійної правничої допомоги у справі про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості становить 10 000, 00 гривень. (а.с. 113-114)

Згідно із актом прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 4878800 від 31.10.2025 і їх детального опису від 30.10.2025, вартість наданих адвокатом в межах даної цивільної справи послуг становить 10 000, 00 гривень. (а.с. 111-112зв.)

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Суду не надано докази сплати позивачем гонорару адвокату Дідуху Є.О. Водночас, судом прийнято до уваги, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Фактичність витрат на правничу допомогу слід розглядати у широкому сенсі, включаючи не лише оплату таких витрат, але й виходячи власне із того, що достатньою є наявність відповідного договірного обов`язку. Отже, оскільки в даному випадку, договірний обов`язок щодо оплати наявний, то такого обов`язку достатньо для визначення витрат фактичними і такими, що підлягають компенсації позивачу.

На вищевикладене неодноразово звертав Верховний Суд у своїх постановах. Такий же висновок також викладений у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі «Савін проти України» (заява № 34725/08), «Тебєті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03).

За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 2 ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 4, 5, 9 статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Матеріали справи не містять клопотання відповідача про зменшення витрат позивача, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат, з урахуванням наведених обставин, відсутні.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Водночас, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Вказані положення процесуального закону дають підстави для висновку, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено не тільки, що рішення ухвалене на користь сторони, яка користувалася послугами адвоката, а також що за цих обставин справи такі витрати сторони були необхідними, а розмір є розумний та виправданий.

Суд прийшов до висновку, що зазначена сума витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000, 00 гривень є неспівмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на те, що справа є незначної складності, а її розгляд відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Оцінка дій адвоката, вказаних у заявці, акті виконаних робіт та їх детальному описі, вказує на їх невідповідність критеріям обґрунтованості, розумності та пропорційності до предмета спору у розумінні приписів ч. 3 ст. 141 ЦПК України з огляду на те, що такі дії не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи, не потребували вивчення великого обсягу фактичних даних, а обсяг і складність складеного позову не є занадто значними. Також судом прийнято до уваги, що позов є шаблонним, який пред`являється адвокатом в інтересах клієнта до численних боржників.

При цьому, суд звертає увагу учасників справи на те, що суд не втручається у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару, а лише виконує свій обов`язок щодо розподілу судових витрат.

Зважаючи на викладене вище та приймаючи до уваги те, що вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу у заявленій позивачем сумі (10 000, 00 гривень) буде суперечити принципу розподілу таких витрат, суд, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, який є співмірним у відповідності до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, становить 7 000, 00 гривень, який і підлягає розподілу між сторонами.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на корить позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 929, 30 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (98, 99 %). Решту витрат на професійну правничу допомогу слід залишити за позивачем.

До ухвалення рішення у справі ні позивач, ні відповідач не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших судових витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України).

Отже, доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано.

Враховуючи вищенаведене та керуючись Конституцією України, Законом України «Про електронну комерцію», Законом України «Про електронні довірчі послуги», Законом України «Про споживче кредитування», ч. 1 ст. 1, п. 3 і п. 6 ч. 1 ст. 3, ст.ст. 12, 15, 16, 204, 207, 509, 510, 512-519, 525-530, 549, 551, 610-612, 625-629, 633, 634, 638, 639, 1046, ч. 1 ст. 1048, ст. 1049, ч. 1 і ч. 2 ст. 1050, ч. 1 і ч. 2 ст. 1054, ч. 1 ст. 1055, ст.ст. 10561, 1077-1082 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10-13, 76-83, 89, 133, 141, 229, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові організації» заборгованість за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4878800 від 10.08.2024 в сумі 55 334, 41 гривень, судовий збір в сумі 2 397, 93 гривень і витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 929, 30 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Решту судових витрат залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові організації».

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду позивачем може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення до Вінницького апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1 .

Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові організації»: ; місцезнаходження: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, буд. 27, прим. 2.

Рішення суду складено 02.02.2026.

Суддя