КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3321/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року місто Київ

справа № 359/3294/25

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2025року, ухвалене під головуванням судді Журавського В.В., повний текст рішення складено 22 вересня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Березанської міської ради про визначення місця проживання дитини, встановлення факту самостійного виховання дитини та стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року позивач звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просив:

визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком;

встановити факт самостійного виховання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьком;

стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів її доходу (заробітку), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та до досягнення дитиною повноліття.

В мотивування вимог посилався на те, що протягом тривалого часу він перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_1 .

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у нього та відповідача народився син ОСОБА_4 .

Зазначав, що з початком повномасштабного вторгнення РФ ОСОБА_1 разом з сином виїхали за межі України та тимчасово проживали за кордоном, а у квітні 2023 року неповнолітній ОСОБА_4 повернувся до України.

Посилався на те, що на даний час неповнолітній ОСОБА_4 проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 , він самостійно займається вихованням сина, стежить за його успішністю, побутовими умовами, цікавиться шкільним життям сина.

Вказував, що встановлення факту самостійного виховання сина та визначення місця проживання разом з батьком необхідно позивачу для оформлення отримання відстрочки від мобілізації.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2025 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24 березня 2025 року і до дня досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання неповнолітнього сина разом з батьком та встановлення факту самостійного виховання неповнолітнього сина - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила рішення про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання сина скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні стягнення аліментів та суми судового збору.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що задля для захисту сина від воєнної агресії військ РФ для забезпечення безпеки його життя та здоров`я, відповідач змушена була виїхати з сином за кордон до Італійської Республіки щоб перебувати в захищеному від бомбардування місці.

Вказувала, що відповідач шукала роботу та будь-які підробітки, щоб утримувати себе та сина, так як соціальної допомоги від Італійської Республіки на нормальний рівень життя їм не вистачало.

Зазначала, що відповідач з сином дуже сумували за Україною тому на початку квітня 2023 року за домовленістю з батьками відповідача, син виїхав разом з батьком відповідачки на територію України та став проживати в місті Чубинському Київської області разом з батьком відповідачки ОСОБА_5 в АДРЕСА_2 .

Посилалася на те, що в кінці квітня 2023 року позивач приїхав до міста Чубинське, пішов в школу, в якій навчався син та під приводом переведення сина на домашнє навчання, отримав підручники та перевіз його до свого будинку АДРЕСА_1 . В подальшому в кінці серпня 2023 року позивач без відома відповідача забрав документи сина із його школи та подав документи сина на проходження навчання в 9-А класі Березанського ліцею №1 Броварського району Київської області, де син навчається в 11-А класі і на теперішній час.

Вказувала, що син повністю попав під вплив свого батька. Син неодноразово дзвонив відповідачу та просив її визнати позов та з усім погодитись. Станом на сьогодні син відмовляється від спілкування з відповідачем, не відповідає на її неодноразові дзвінки.

Зазначала, що ОСОБА_1 кожного місяця забезпечувала сина продуктами харчування та іншими необхідними йому речами, на загальну суму від 100 до 200 євро, нею передавались передачі перевізниками, що здійснюють автобусні перевезення з Італії до України, в подальшому в Україні перевізники відправляли посилки до місця проживання сина «Новою поштою» з продуктами та необхідними йому речами.

Посилалася на те, що кожного місяця відповідач окрім посилок, через свого батька передавала сину грошові кошти, в подальшому через Вестерн Юніон пересилала на ім`я сина грошові кошти від 100 до 200 євро.

Вказувала, що звертаючись до суду з позовом, головною метою якого було зробити все, щоб уникнути призову на військову службу до лав ЗСУ на час дії воєнного стану, позивач, як складову соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує та утримує дитину, не звертаючи увагу на добровільну сплату відповідачем аліментів в натуральній формі та в грошовій, вирішив стягнути аліменти на утримання дитини та таким чином обгрунтувати свої позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 та третя особа Служба у справах дітей Березанської міської ради у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2025 рокув частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визначення місця проживання неповнолітнього сина разом з батьком та встановлення факту самостійного виховання неповнолітнього сина не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів.

Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , батьком якого є ОСОБА_3 , а матір`ю -ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 22 липня 2009 року серії НОМЕР_1 .

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов №862 від 16 липня 2024 року, складеного депутатом Березанської міської ради Радіоненком І.С. (а.с.11), позивач з початку 2023 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з сином ОСОБА_4 . Батько самостійно приймає участь у вихованні дитини без участі матері.

Відповідач ОСОБА_1 проживає за кордоном в Італійській Республіці.

З довідки Березанського ліцею №1 від 14 липня 2024 року №166 вбачається, що з 2023 року ОСОБА_4 навчається в Березанському ліцеї №1. Захар проживає разом із батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Батько самостійно приймає участь у вихованні та навчальному процесі дитини, без участі матері. З питань навчання і виховання класний керівник звертається до батька. Мати учня, ОСОБА_1 , участі у вихованні сина не приймає, батьківські збори жодного разу не відвідувала.

Неповнолітній ОСОБА_4 відвідує спортивну секцію ФК «Дружба», приймає участь в юнацькому чемпіонаті Лівобережжя з футболу та грає в дорослому чемпіонаті Баришівської та Березанської громади у складі ФК «Дружба». При цьому, батько приймає активну участь в спортивному житті сина.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.

Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до частини 3 вищезазначеної статті суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка був допитаний ОСОБА_4 , який пояснив, що у зв'язку з повномасштабним вторгненням він разом з матір`ю виїхав до Італії, але згодом повернувся через небажання жити в Італії. Після повернення до України проживав разом з батьком. Матір телефонує йому кожного дня. Крім цього, кожного місяця матір передає 100-150 євро та відправляє посилки.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач добровільно приймає участь в утриманні неповнолітнього сина, зокрема шляхом грошових переказів.

Водночас, добровільна участь в матеріальному забезпечення неповнолітнього сина, не свідчить про відсутність спору між сторонами по справі щодо утримання їхньої спільної дитини.

Тому, добровільні щомісячні грошові перекази та передача для дитини коштів не знімають з матері обов`язок по сплаті аліментів на утримання неповнолітнього сина, який проживає разом з батьком.

Викладене у повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постанові від 20 лютого 2019 року у справі №761/23085/16-ц.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що наразі синсторін проживає разом з батьком ОСОБА_3 , так як ОСОБА_1 є його матір`ю та на неїпокладено однаковий з ОСОБА_3 обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення їх дитини, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Разом з тим, надані стороною відповідача інвойси Вестерн Юніон про переказ коштів свідчать, що матеріальна допомога ОСОБА_1 надається сину ОСОБА_4 , однак ці обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення аліментів, а сплачені відповідачем кошти можуть бути враховані при виконанні рішення суду.

Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно оцінки зібраних у справі доказівщодо наявності підстав для стягнення аліментів.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанціїв оскаржуваній частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2025 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2026 року.

Головуючий:

Судді: