Справа № 466/6698/24 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/811/2892/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

з участю представника позивачки Заставного Р.А., представника відповідача ФОП ОСОБА_1 - Морозової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" та представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - адвоката Морозової Оксани Володимирівни на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2025 року в складі судді Свірідової В.В. у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп", фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , з участю третьої особи ОСОБА_4 , про відшкодування шкоди,-

встановив:

У червні 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат Петрина Святослав Михайлович звернувся до суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієна Іншуранс Груп» (далі - ПрАТ «СК «КНЯЖА»), ФОП ОСОБА_1 , з участю третьої особи ОСОБА_4 , про відшкодування шкоди.

У подальшому представник позивача подав заяву про виправлення описки в прохальній частині позовної заяви та просив стягнути з ПрАТ «Українська Страхова Компанія «КНЯЖА ВІЄНА ІНШУРАНС ГРУП" на користь ОСОБА_3 30904,73 грн. відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу; стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 65772,80 гривень відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу; стягнути пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог з відповідачів на користь ОСОБА_3 5000,00 грн. відшкодування витрат, понесених у зв`язку з проведенням експертного автотоварознавчого дослідження, 1 211,20 грн. відшкодування витрат, понесених у зв`язку з сплатою судового збору, 18 000,00 грн. витрат понесених у зв`язку із правовою допомогою.

Заява обґрунтована тим, що 20.02.2024 о 12:00, у м. Львів, вул. Клепарівська, буд. 1 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки «Volkswagen Tiguan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля марки «MAN TGX 18480», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з напівпричепом «Schwitz CS 24L 1362EB» д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4 .

Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а власник автомобіля «Volkswagen Tiguan» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_3 матеріальну шкоду.

Постановою Путильського районного суду Чернівецької області від 09.05.2024 у справі №721/282/24 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Цивільно-правова відповідальність водія втомобіля марки «MAN TGX 18480» д.н.з. НОМЕР_2 , з напівпричепом «Schwitz CS 24L-1362EB» д.н.з. НОМЕР_3 була застрахована у ПрАТ «СК «КНЯЖА» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №219500419.

ОСОБА_3 звернулася до ПрАТ «СК «КНЯЖА» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про виплату страхового відшкодування.

ПрАТ «Страхова компанія «ПрАТ «СК «КНЯЖА» визнала дану подію страховим випадком і виплатила ОСОБА_3 страхове відшкодування в розмірі 49 988,39 грн. Як вбачається із листа про прийняте рішення від ПрАТ «СК «КНЯЖА» франшиза згідно полісу ОСЦПВВНТЗ ЕР-219500419 становить 3200 гривень.

Позивачка вважає, що не отримала від ПрАТ «СК «КНЯЖА» повного страхового відшкодування необхідного для відшкодування матеріальної шкоди, а також від ФОП ОСОБА_1 не отримала виплати матеріальної шкоди для ремонту її транспорного засобу.

Враховуючи те, що виплати страхового відшкодування недостатньо для повного відшкодування завданої шкоди, то з ФОП ОСОБА_1 , як особи, яка відповідальна за завдала шкоду її працівником ОСОБА_4 , підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 різниця між завданим розміром шкоди і страховим відшкодуванням.

Вживала заходи досудового врегулювання спору, проте виплата страхового відшкодування відбулася не в повному розмірі, тому для захисту своїх порушених прав позивач змушена звернутися до суду, відтак просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2025 року стягнуто з Приватного Акціонерного Товариство «Українська Страхова Компанія «КНЯЖА ВІЄНА ІНШУРАНС ГРУП" (ПрАТ «СК «КНЯЖА») на користь ОСОБА_3 30904,73 грн. (тридцять тисяч дев`ятсот чотири гривні 73 копійки), відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 65 772,80 гривень. (шістдесят п`ять тисяч сімсот сімдесят дві гривні 80 копійок) відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу.

Стягнуто пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог з Приватного Акціонерного Товариства «Українська Страхова Компанія «КНЯЖА ВІЄНА ІНШУРАНС ГРУП" (ПрАТ «СК «КНЯЖА») на користь ОСОБА_3 5000,00 грн. (п`ять тисяч гривень 00 копійок) відшкодування витрат понесених у зв`язку з проведенням експертного автотоварознавчого дослідження, 1 211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривнень 20 копійок) відшкодування витрат понесених у зв`язку з сплатою судового збору та 18 000,00 грн. (вісімнадцять тисяч гривень) витрат понесених у зв`язку із правовою допомогою.

Рішення суду оскаржили відповідачі ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" та представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - адвокат Морозова Оксана Володимирівна.

В апеляційній скарзі представник ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" Бондарук І.Ю. зазначає, що не погоджується з рішенням суду в частині стягнення з товариства в повному обсязі витрат на проведення експертизи, судового збору та витрат на правову допомогу, оскільки рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Покликаючись на норми процесуального закону, зазначає, що судовий збір та інші судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Разом з цим, стягнення з ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на користь позивача судових витрат не є пропорційним розміру задоволених позовних вимог до товариства.

Зокрема, ціна позову у даній справі 96677,53 грн., при цьому з ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на користь позивача стягнуто 30904,73 грн., що становить 31,97 % від ціни позову.

Вважає, що з ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" підлягає стягненню 1598,34 грн. витрат на проведення експертизи, 387,18 грн. судового збору та 5754,00 грн. витрат на правову допомогу.

При цьому, оскільки із ФОП ОСОБА_1 стягнуто на користь позивача 65772,80 грн., що становить 68,03 % від ціни позову, то з цього відповідача підлягають відшкодуванню 3401,66 грн. витрат на проведення експертизи, 824,02 грн. судового збору та 12245,97 грн. витрат на правову допомогу.

Здійснивши розподіл судових витрат у відповідний спосіб, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог заявлено про стягнення відповідних витрат пропорційно до задоволених вимог, з двох відповідачів.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2025 року в частині розподілу судових витрат, ухвалити у цій частині нове рішення, яким витрати стягнути з обох відповідачів пропорційно до задоволених позовних вимог.

Стягнути ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на користь позивача 1598,34 грн. витрат на проведення експертизи, 387,18 грн. судового збору та 5754,00 грн. витрат на правову допомогу.

Стягнути із ФОП ОСОБА_1 на користь позивача 3401,66 грн. витрат на проведення експертизи, 824,02 грн. судового збору та 12245,97 грн. витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі представник Морозова О.В. зазначає, що судом неповно досліджено всі наявні у матеріалах справи докази, не надано їм належної оцінки, як і не надано оцінки аргументам та запереченням представника ФОП ОСОБА_1 проти позовних вимог, що свідчить про передчасність судового рішення.

Звертає увагу на те, що під час розгляду даної справи у суді першої інстанції представником сторони позивача повідомлено суду, що пошкоджений внаслідок ДТП, яка мала місце 20.02.2024, автомобіль частково відремонтований.

При цьому, відсоток готовності (відновлення) ТЗ після ДТП представнику позивача невідомо, доказів розміру реальних витрат, які понесла позивачка до матеріалів справи не долучено.

11.07.2024 апелянтом отримано рецензію на Звіт № 792А/24 за висновками якої, зокрема, ОСОБА_6 не має права проводити оцінку з метою визначення вартості відновлювального ремонту КТЗ, а Звіт не відповідає вимогам нормативно-правовим актам з оцінки майна.

Звертаючи увагу також на висновок експерта від 25.04.2024 № 22552, зазначає, що у матеріалах справи наявні суперечності між висновками в частині дійсної вартості відновлювального ремонту автомобіля позивача, при цьому, суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним фактам.

Покликаючись на норми матеріального закону, що регулюють спірні правовідносини, зазначає, що у разі здійснення відновлювального ремонту пошкодженої речі розмір збитків визначається як реальна вартість матеріалів і робіт, необхідних для її відновлення у майбутньому.

Оскільки автомобіль фактично відремонтований, розмір збитку, про відшкодування кого просить позивачка, повинен визначатися як вартість затрачених на відновлювальний ремонт коштів, тобто як вартість реально витрачених матеріалів і проведених робіт.

При цьому, розпорядившись своїми процесуальними правами, позивачка не надала підтвердження на відновлювальний ремонт, що свідчить про необґрунтованість позвоних вимог.

Вважає, що ухваливши оскаржуване рішення, суд першої інстанції обмежився виключно фактом ДТП, тому просить скасувати таке в частині стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальної шкоди.

Просить скасувати Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2025 року в частині стягнення з ФОП ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 матеріальної шкоди у розмірі 65772,80 грн., відмовити у задоволенні таких вимог за безпідставністю та недоведеністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - адвоката Морозової Оксани Володимирівни необхідно залишити без задоволення, а скаргу ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" задовольнити, враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до Висновку експерта №22255 за результатами проведення експертного автотоварознавчого дослідження, складеного 25.04.2024 судовим експертом Холодцовим Дмитром Валентиновичем, вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнту зносу автомобілля VOLKSWAGEN TIGUAN, реєстраційний номер НОМЕР_1 пошкодженого внаслідок ДТП в цінах на дату ДТП без врахування податку на додану вартість становила 84 093,12 грн., тому з ПрАТ «СК» «Княжа» стягнув доплату страхового відшкодування ОСОБА_3 , як власнику автомобіля VOLKSWAGEN TIGUAN, реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 30 904,73 грн. (84 093,12 - 49 988,39 - 3200,00 = 30 904,73).

Щодо вимог позивача до відповідача ФОП « ОСОБА_1 , то водій ОСОБА_4 керував транспортним засобом, який належав ФОП ОСОБА_1 , остання є також страхувальником автомобіля марки «MAN TGX 18480» д.н.з. НОМЕР_2 , відповідно до страхового акту №104970/1/2023.

Зважаючи на те, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) та з врахуванням того, що вартість відновлювального ремонту автомобілля VOLKSWAGEN TIGUAN, реєстраційний номер НОМЕР_1 пошкодженого внаслідок ДТП в цінах на дату ДТП становила 172 120,20 грн. (в.т.ч. ПДВ 25 454,28 грн.), різниця між вартістю відновлювального ремонту автомобіля позивачки та страховим відшкодуванням з врахуванням франшизи становить 91 227,08 гривень (дев`яносто одна тисяча двісті двадцять сім гривень 08 копійок), (172 120,20 - 84 093,12 + 3200,00 = 91 227,08).

З урахуванням усталеної практики Верховного Суду, слідуючи якій, у випадку виплати потерпілій особі страхового відшкодування у вигляді майнової шкоди, пов`язаної з пошкодженням автомобіля, на особистий рахунок, а не на рахунок авторизованого сервісного центру, який є платником податку та який мав би здійснити відновлювальний ремонт автомобіля, із загальної суми цього страхового відшкодування віднімається сума ПДВ, суд стягнув з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , шкоду у розмірі 65 772,80 грн., тобто за мінусом 25 454,28 грн. ПДВ.

Крім цього, позивачка ОСОБА_3 понесла витрати на проведення експертного автотоварознавчого дослідження у розмірі 5000,00 грн., що підтверджується договором №22552 про виконання судової експертизи від 10.04.2024, актом наданих послуг №22552 від 25.04.2024 року та платіжною інструкцією № 0.5.1 від 16.04.2024, заявила вимоги щодо стягнення судових витрат, що складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу пов`язаних з розглядом справи, тому суд дійшовши висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, відтак суд стягнув 18000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу та судовий збір сплачений за подання позову.

При цьому, суд вказав, що судові витрати підлягають стягненню з відповідачів пропорційно задоволених позовних вимог.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Судом встановлено такі юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

20.02.2024, близько 12:00, у м. Львів, вул. Клепарівська, 1 мала місце дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки «Volkswagen Tiguan» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_5 , та автомобіля марки «MAN TGX 18480» д.н.з. НОМЕР_2 , з напівпричепом «Schwitz CS 24L 1362EB» д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4 .

Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а власник автомобіля «Volkswagen Tiguan» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_3 матеріальну шкоду.

Водії здійснювали керування транспортними засобами на відповідній правовій підставі, як це вимагають ПДР (п.п. 2.1, 2.2).

Постановою Путильського районного суду Чернівецької області від 09.05.2024 у справі №721/282/24 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу (т. 1 а.с. 18).

Таким чином, обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 20.02.2024, а також вина у такій, визначені судовим рішення, яке набрало законної сили, відтак у силу статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню у ході розгляду даної цивільної справи.

В зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «MAN TGX 18480» д.н.з. НОМЕР_2 , з напівпричепом «Schwitz CS 24L-1362EB» д.н.з. НОМЕР_3 була застрахована у ПрАТ «СК «КНЯЖА» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 219500419, 22.02.2024 позивачка ОСОБА_3 звернулась з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про виплату страхового відшкодування (т. 1 а.с. 19-20).

ПрАТ «СК «КНЯЖА» визнала дорожньо-транспортну пригоду, яка трапилася 20.02.2024 за участю автомобіля марки «MAN TGX 18480» д.н.з. НОМЕР_2 , з напівпричепом «Schwitz CS 24L-1362EB» д.н.з. НОМЕР_3 , внаслідок якої було пошкоджено автомобіль марки «Volkswagen Tiguan» д.н.з. НОМЕР_1 - страховим випадком і виплатила ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 49 988,39 грн. (т. 1 а.с. 20 зворот).

Розмір відповідного страхового відшкодування визначений Звітом № 792А/24 від 10.04.2024 (т. 1 а.с. 71).

Не погодившись із визначеним розміром завданої шкоди та страховим відшкодуванням позивачка звернувся до експерта з метою автотоварозначвого дослідження транспортного засобу.

Зокрема, 10.04.2024 ОСОБА_3 повідомила ПрАТ «СК «КНЯЖА», водія ОСОБА_4 про огляд пошкодженого транспортного засобу 16.04.2024 судовим експертом Холодцовим Д.В з метою визначення розміру матеріального збитку (т. 1 а.с. 21-22).

25.04.2024 судовим експертом Холодцовим Д.В. було проведено огляд автомобіля позивачки та складено Висновок експерта № 22552 за результатами проведення експертного автотоварознавчого дослідження (т. 1 а.с. 26-37).

Згідно із зазначеним висновком вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Tiguan» д.н.з. НОМЕР_1 , в цінах на дату ДТП, становила 172120,20 грн. (в.т.ч. ПДВ 25454,28 грн.), а вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля - 84093,12 грн.

01.05.2024 представник ОСОБА_3 - адвокат Петрина С.М. подав заяву ПрАТ «СК «КНЯЖА» про виплату страхового відшкодування та просив виплатити страхову відшкодування за мінусом франшизи у розмірі 80893,12 грн. (т. 1 а.с. 23 зворот).

Звертаючись із позовними вимогами, позивачка, як особа, якій належить пошкоджений автомобіль та яка має право на відшкодування шкоди, завданої у ДТП, вина відповідача у якій встановлена судом, просила стягнути з ПрАТ «Українська Страхова Компанія «КНЯЖА ВІЄНА ІНШУРАНС ГРУП" на користь ОСОБА_3 - 30 904,73 грн. відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу та стягнути з ФОП ОСОБА_1 65772,80 гривень, як суми, які визначені експертним висновком та у своїй сукупності із попередньо виплаченим страховим відшкодуванням становлять вартість відновлювального ремонту, а також стягнути пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог з відповідачів судові витрати.

Відповідно до ст. 386 ЦК України захист права власності забезпечується, в тому числі правом власника на відшкодування завданої йому майнової шкоди.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, в тому числі, втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (ч. 1 ст. 22 ЦК України).

Якщо потерпілий одержав відшкодування від завдавача шкоди у розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

В свою чергу, регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування».

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Частиною першою статті 990 ЦК України передбачено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором.

Частиною першою статті 16 Закону України «Про страхування» передбачено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Актом цивільного законодавства у цій сфері є, зокрема, Закон України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), який був чинним до 01 січня 2025 року. Закон №1961-IV визнано таким, що втратив чинність Законом України 21 травня 2024 року № 3720-IX «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 3720-IX). Згідно із пункту 6 розділу VI Закону № 3720-IX договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що укладені та набрали чинності до введення вдію цього Закону, продовжують діяти на умовах, що були чинними на день набрання чинності такими договорами. На договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що укладені після набрання чинності цим Законом та набирають чинності після введення в дію цього Закону, поширюються вимоги цього Закону […..]. Дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію цього Закону. Жодне положення цього Закону не може збільшувати будь-які зобов`язання за будь-якими випадками, що мають ознаки страхових випадків за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, укладеними відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Відомості Верховної Ради України, 2005 р., № 1, ст. 1 із наступними змінами).

З огляду на дату настання страхового випадку (20.02.2024) та дату укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, до правовідносин сторін у справі застосуванню підлягають положення саме Закону № 1961-IV.

Таким чином, спірні правовідносини регулюються Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та главою 82 підрозділу 2 розділу III ЦК України.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за цим законом є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону).

Стаття 4 цього закону визначає суб`єктів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно із статтею 6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

Настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми, в порядку визначеному законом.

Відповідно до ст. 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Як зазначалося вище, колегія суддів виходить з того, що вина у спірній ДТП, визнання такої страховим випадком та інші обставини, які стосуються учасників справи, а не їх правова оцінка є встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, відтак повторному доказуванню не підлягають.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку.

Аналогічного висновку дійшов ВС у постанові від 23.09.2020, справа № 199/1100/19.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

В свою чергу, у ст.ст. 28, 29 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. При цьому страховиком у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Такий розрахунок здійснюється згідно з Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092.

Відповідно до пунктів 1.6, 8.1 та 8.3 Методики відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, застосовуються витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту. Вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу та величини втрати товарної вартості.

Наведене вище дає підстави дійти висновку, що спеціальні норми ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Таким чином, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Згідно із п. 34.2 ст. 34 Закону України «Прообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Відповідно до п. 34.3. ст. 34 Закону України «Прообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

Водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).

Таким чином, закон не забороняє потерпілим для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків, залучати експертів або юридичних осіб, у штаті яких є експерти.

Враховуючи наведене, залучення судового експерта з метою визначення розміру відшкодування завданої шкоди пов`язаної із пошкодженням транспортного засобу позивача, не суперечить наведеним вище вимогам закону.

Врахувавши наданий стороною позивача експертний висновок, додатки до такого та відповідну ремонтну калькуляцію, відсутність будь яких заперечень зі сторони страховика чи інших альтернативних розрахунків матеріальної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано достягнув ПрАТ «Українська Страхова Компанія «КНЯЖА ВІЄНА ІНШУРАНС ГРУП" (ПрАТ «СК «КНЯЖА») на користь позивачки 30904,73 грн. (тридцять тисяч дев`ятсот чотири гривні 73 копійки), відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу з врахуванням фізичного зносу такого.

Рішення суду у цій частині ПрАТ «СК «КНЯЖА» не оскаржується, тому слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства та статті 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка зводиться до того, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Разом з цим, як вже зазначалося, згідно ст.ст. 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 754/5129/15-ц (провадження № 61-38365св18) зроблено правовий висновок про те, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України), тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.

Таким чином, виключною правовою проблемою у даних правовідносинах є питання можливості покладення відповідальності на відповідача ФОП ОСОБА_1 , як винну особу у ДТП, що становить різницю між страховим відшкодуванням (сплаченим добровільно та стягнутої примусово суми страхового відшкодування із його страховика) та вартістю відновлювального ременту, який визначений експертом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Як зазначалося вище, водій, який винний у ДТП не звільняється від відповідальності, навіть застрахувавши свою відповідальність, зокрема, у випадку, коли страхова виплата з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу, оскільки саме таку випалту здійснює страховик, не покриває завданої потерпілій особі шкоди.

Враховуючи наведне, висновок місцевого суду про наявність підстав для стягнення з ФОП ОСОБА_1 різниці між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням (у добровільному та примусовому порядку) у сумі 65772,80 грн., а саме за мінусом ПДВ, оскільки позивачка не надала суду доказів проведення ремонтних робіт суб`єктом господарської діяльності, який є платником ПДВ, є обґрунтованим та відповідає вимогам закону.

У цьому контексті колегія суддів звертає увагу на те, що жоден висновок, звіт чи експертне дослідження не має для суду наперед встановленої сили, а оцінюється у сукупності з усіма поданими доказами.

Те саме стосується і рецензії на Звіт № 792А/24 на яку покликається представник Морозова О.В. , при цьому доводи скарги останньої, які зводяться до того, що ОСОБА_6 не має права проводити оцінку з метою визначення вартості відновлювального ремонту КТЗ, а Звіт не відповідає вимогам нормативно-правовим актам з оцінки майна, не спростовують висновків суду, оскільки у розріз із іншими обставинами та доказами у справі не йде.

Як зазначено вище, сума відновлювального ремонту з якої виходив суд першої інстанції та яка жодним чином та будь ким із відповідачів не спростована, є значно вищою за суму, яка визначена у Звіті № 792А/24.

Покликаючись на суперечності в частині дійсної вартості відновлювального ремонту автомобіля позивачки та відсутність будь якої оцінки з цього приводу суду першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 не скористалася своїм процесуальним правом збирання доказів та спростування заявлених вимог, на свою користь.

Більше того, покликаючись на те, що під час розгляду даної справи у суді першої інстанції, представником сторони позивачки повідомлено суду, що пошкоджений внаслідок ДТП, яка мала місце 20.02.2024, автомобіль частково відремонтований, однак ні суду, ні відповідачам не відомо відсотку готовності (відновлення) ТЗ після ДТП, а доказів розміру реальних витрат, які понесла позивачка до матеріалів справи не долучено, як на підставу відмови у позові, сторона відповідача залишає поза увагою те, що позивачка просить про відшкодування шкоди, яка визначена у відповідний спосіб експертом та не спростована учасниками справи, а не реальних збитків, які понесла у зв`язку з відновленням пошкодженого автомобіля, тобто такої, яку намагається стягнути по факту понесених витрат.

Іншими словами, визначивши у процесуальний спосіб вартість відновлювального ремонту, позивачка не зобов`язана доводити та надавати докази понесених витрат, оскільки відновлення автомобіля особиста справа власника такого.

В свою чергу, у матеріалах спарви відсутні докази того, що відповідачка ФОП ОСОБА_1 чи третя особа ОСОБА_4 , як винна у ДТП особа цікавилися оцінкою відновлювального ремонту автомобіля позивачки чи, з метою економії коштів, пропонували самостійно відновити такий.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - адвоката Морозової Оксани Володимирівни висновків суду не спростовують та про підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення у відповідній частині, не свідчать.

Не може залишитися поза увагою апеляційного суду і взаємовиключна прохальна частина апеляційної скарги представника Морозової О.В. , оскільки просячи про відмову у задоволенні позовних вимог за безпідставністю та недоведеністю, остання доводить взаємовиключність своїх вимог, оскільки безпідставність, як правова категорія свідчить про відсутність правових підстав, натомість недоведеність, не виключає можливості задоволення позову, однак за наявності відповідних доказів для цього, які у відповідному випадку відсутні чи неналежні.

Що стосується доводів апеляційної скарги ПрАТ «Українська Страхова Компанія «КНЯЖА ВІЄНА ІНШУРАНС ГРУП" в частині розподілу судом судових витрат, колегія суддів приходить такого висновку.

У третьому абзаці пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц.

Таким чином, колегія суддів констатує необхідність перевірки законності рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2025 року у межах апеляційної скарги ПрАТ «Українська Страхова Компанія «КНЯЖА ВІЄНА ІНШУРАНС ГРУП" виключно в частині розподілу судових витрат у справі.

При цьому, колегія суддів враховує, що доводи апеляційної скарги зводяться лише до питання пропорційності розподілу судових витрат між відповідачами у справі та жодні витрати і їх розмір не заперечуються.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

В свою чергу, порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача.

Зважаючи на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2025 року позов задоволений, позивач має право на компенсацію судових витрат, тому розподіл судових витрат має бути здійснений, керуючись загальними правилами розподілу таких.

В свою чергу, дійшовши висновку у мотивах оскаржуваного рішення про необхідність стягнення судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог, суд помилково стягнув усі судові витрати із ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп".

Зазначене фактично свідчить про невідповідність резолютивної частини оскаржуваного рішення його мотивувальній частині.

Так, колегія суддів виходить з того, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ст. 133 ЦПК Україна правнича допомога є складовою судових витрат.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є вимога позивачки про стягнення на її користь відшкодування у розмірі 96677, 53 грн., а саме 30 904,73 грн. зі страховика та 65772,80 гривень з ФОП ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє доводи апеляційної скарги про те, що з ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на користь позивачки стягнуто 31,97 % від ціни позову, а саме 30904,73 грн.

У разі наявності декількох відповідачів та задоволення позовних вимог у відповідній частині до кожного із них - судовий збір підлягає стягненню з кожного з відповідачів на користь позивача, а у випадку звільнння останнього від сплати такого - у дохід держави, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" підлягає стягненню на користь позивачки 387,18 грн. судового збору, як відповідна частка до задоволених вимог, оскільки 824,02 грн. судового збору необхідно стягнути із ФОП ОСОБА_1 , як відповідача, позовні вимоги до якого задоволені у розмірі 68,03 % від ціни позову.

Витрати на проведення експертизи та оплату правової допомоги хоч і належать до судових витрат, однак при стягненні таких, суд застосовує додаткові критерії їх обґрунтованості та підставності.

Зокрема, такі мають бути понесені у межах конкретної справи, відповідати вимогам розумності та реальності їх розміру.

Такі витрати входять до предмету доказування, однак не становлять предмету спору (ціну позову), тому доводи апеляційної скарги про те, що здійснивши відповідний розподіл судових витрат, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог заявлено про стягнення відповідних витрат пропорційно до задоволених вимог, з двох відповідачів, не заслуговують на увагу.

Позивачка просила про стягнення 5000,00 грн. у зв`язку з проведенням експертного автотоварознавчого дослідження та 18 000,00 грн. витрат понесених у зв`язку із наданням правової допомоги, на підтвердження чого надала відповідні докази (т. 1 а.с. 26-50).

Як вже зазначалося, такі витрати не заперечувалися зі сторони відповідачів, не зводяться до заперечень розміру таких і доводи даної апеляційної скарги.

Враховуючи частку задоволених вимог до страховика, із ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на користь позивачки необхідно стягнути 1598,34 грн. витрат на проведення експертизи, та 5754,00 грн. витрат на правову допомогу, що становитиме відповідний відсоток задоволених вимог (31,97 %) до цього відповідача, при цьому, іншу частину таких витрат із розрахунку 68,03 % від ціни позову, необхідно стягнути на користь позивачки із ФОП ОСОБА_1 , що відповідатиме 3401,66 грн. витрат на проведення експертизи, та 12245,97 грн. витрат на правову допомогу.

Враховуючи наведене, колегія суддів знаходить підставними доводи апеляційної скарги представника ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп", що свідчить про необхідність скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2025 року у частині розподілу судових витрат, з ухваленням нового рішення у цій частині.

Задоволення апеляційної скарги не має наслідком розподілу судових витрат за апеляційний розгляд справи.

Подаючи відзив на апеляційну скаргу представник позивача Петрина С.М. просить також про стягнення витрат у зв`язку з наданням правничої допомоги. Просить стягнути з ФОП ОСОБА_1 12000,00 грн. таких витрат, надає детальний опис робіт виконаних адвокатом, копію ордеру та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (т. 2 а.с. 36-38).

Колегія суддів виходить з того, що у доводах та мотивах відзиву на апеляційну скаргу, представник позивачки Петрина С.М. у більшості таких апелює до апеляційної скарги представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - Морозової Оксани Володимирівни .

При цьому, як зазначено вище у задоволенні апеляційної скарги представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - Морозової Оксани Володимирівни на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2025 рокувідмовлено, що свідчить про наявність підстав для стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь позивачки витрати на правову допомогу за перегляд справи апеляційним судом.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини.Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Разом з цим, слідуючи висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Колегія суддів виходить з того, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Так, дійсно слідуючи правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 19.02.2020, справа № 755/9215/15-ц, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом з цим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Так, процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, таким чином фіксованість гонорару у договорі не безумовним обов`язком суду стягнути такий, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.

Зазначене узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, слідуючи якій заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Як зазначено Верховним Судом в постановах від 10 грудня 2019 року у справі №160/2211/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 580/2610/19 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Таким чином, враховуючи складність справи, порядок та тривалість розгляду такої, об`єм наданих послуг, колегія суддів приходить переконання, що заявлена представником позивачки та узгоджена з нею сума на відшкодування судових витрат на правову допомогу є завищеною.

Так, колегія суддів звертає увагу, що представником диференційовано (розділено) послуги з ознайомлення зі змістом апеляційної скарги та її правовий аналіз, підготовки та подачі відповідних процесуальних документів до суду, при цьому, такі послуги охоплюються поняттям представництва та здійснюються будь яким адвокатом у межах наданих йому повноважень та визначених законом прав.

Більше того, відзив на апеляційну скаргу, як процесуальний документ не належить до обов`язкових, без яких розгляд апеляційної скарги чи справи не міг би відбутися.

Таким чином, врахувавши складність спірних правовідносин (категорія справи), обізнаність представника у таких і судовій практиці з цього приводу, що презюмується, стягнення витрат на правову допомогу у розмірі, про який просить сторона відповідача не є обгрнутованим хоча б з погляду зазначених вище обставин.

При цьому, враховуючи усі обставини спірних правовідносин у сукупності, результат розгляду даної справи, складність та важливість такої для сторін, реально потрачений адвокатом час, колегія суддів вважає, що розмір судових витрат витрат на правову допомогу, що підлягають стягненню з відповідачки ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 необхідно зменшити до 3000,00 грн., а такий розмір буде достатніми та відповідатиме обставинам спірних правовідносин (ціні позову).

В свою чергу, сплата відшкодування позивачці у добровільному порядку чи після ухвалення судом першої інстанції рішення, тобто без подання апеляційної скарги виключало б необхідність і стягнення судових витрат.

У цьому контексті колегія суддів враховує, що апеляційна скарга ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" підлягає задоволенню, відтак стягнення судових витрат на користь позивачки за апеляційний перегляд справи із цього відповідача не відповідатиме вимогам процесуального азкону.

Згідно із пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги є такими, що заслуговують на увагу та спростовують відповідні висновки суду першої інстанції, які суперечать вимогам закону, оскаржуване рішення у частині розподілу необхідно скасувати з ухваленням нового рішення у цій частині, про що зазначено вище.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 адвоката Морозової Оксани Володимирівни - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2025 року в частині розподілу судових витрат скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення, яким стягнути судові витрати з обох відповідачів пропорційно до задоволених позовних вимог.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на користь ОСОБА_3 1598,34 грн. витрат на проведення експертизи, 387,18 грн. судового збору та 5754,00 грн. витрат на правову допомогу, загалом 7739 (сім тисяч сімсот тридцять дев`ять) гривень 52 копійок.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3401,66 грн. витрат на проведення експертизи, 824,02 грн. судового збору та 12245,97 грн. витрат на правову допомогу, загалом 16471 (шістнадцять тисяч чотириста сімдесят одна) гривень 65 копійок.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на правову допомогу під час розгляду справи апеляційним судом у розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 29 січня 2026 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк