ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 164/2165/19

провадження № 61-1623св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,
учасники справи:

позивачі - керівник Камінь-Каширської окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Маневицької селищної ради Волинської області, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, Державної інспекції архітектури та містобудування України,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: Державне підприємство «Маневицьке лісове господарство», Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 27 червня 2024 року у складі судді Токарської І. С. та постанову Волинського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Осіпука В. В., Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року перший заступник керівника Маневицької місцевої прокуратури Дуднік М. М. звернулася до суду з позовом в інтересах держави в особі Костюхнівської сільської ради Маневицького району Волинської області, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Волинській області), Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області (далі - УДАБІ у Волинській області) до ОСОБА_1 , третя особа - Державне підприємство «Маневицьке лісове господарство» (далі - ДП «Маневицьке лісове господарство»), про зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку.

Позовну заяву обґрунтував тим, що відповідач ОСОБА_1 самовільно зайняв та огородив земельну ділянку загальною площею 0,1694 га, яка знаходиться поблизу земельної ділянки, кадастровий номер :03:002:0157, в межах с. Колодії Маневицького (наразі - Камінь-Каширського) району Волинської області, на якій, за відсутності спеціального дозволу компетентних органів, зняв поверхневий шар ґрунту та розмістив дев`ять альтанок, зону відпочинку для дітей, фонтан, будівлю з металопрофілю. Також відповідач на цьому ж місці зайняв частину водного об`єкта - ставу.

Зазначив, що його зверненню до суду з цим позовом передували проведені контролюючими органами перевірки дотримання земельного законодавства та правомірності землекористування ОСОБА_1 , за наслідками яких було встановлено порушення останнім вимог земельного законодавства, які були ним визнані шляхом сплати штрафів на виконання постанов про неодноразове притягнення його до адміністративної відповідальності, однак впродовж тривалого часу (з червня 2019 року) не усунуті.

Враховуючи наведене та у зв`язку з неналежним здійсненням захисту інтересів держави уповноваженими органами, які реалізують державну політику у сфері земельних відносин, прокурор, керуючись вимогами статті 23 Закону України «Про прокуратуру», просив суд зобов`язати відповідача ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,1694 га в с. Колодії Маневицького району Волинської області, привівши її у попередній стан шляхом звільнення від будівель і споруд за власний рахунок.

Ухвалою Маневицького районного суду Волинської області від 13 травня 2021 року залучено до участі у справі правонаступника Маневицької місцевої прокуратури - Камінь-Каширську окружну прокуратуру.

Ухвалою Маневицького районного суду Волинської області від 16 травня 2022 року залучено до участі у справі правонаступника УДАБІ у Волинській області - Державну інспекцію архітектури та містобудування України (далі - ДІАМ України).

Ухвалою Маневицького районного суду Волинської області від 09 листопада 2023 року залучено до участі у справі третю особу на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (далі - ДСГП «Ліси України»).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 27 червня 2024 року позов прокурора задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, загальною площею 0,1694 га, розташовану в с. Колодії Камінь-Каширського району Волинської області, привівши її у попередній стан шляхом звільнення від будівель та споруд за власний рахунок. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Волинської обласної прокуратури понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 921,00 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки наявними у справі доказами підтверджується факт самовільного зайняття відповідачем ОСОБА_1 спірної земельної ділянки площею 0,1694 га та незаконного розміщення на ній тимчасових споруд, то порушені права позивачів щодо розпорядження та використання за призначенням спірної земельної ділянки підлягають захисту у обраний прокурором спосіб.

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про те, що розміщення тимчасових споруд за відсутності документів, які підтверджують право користування земельною ділянкою, є незаконним, навіть при наявності паспорта прив`язки тимчасової споруди.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Мороченець Я. І., залишено без задоволення, а рішення Маневицького районного суду Волинської області від 27 червня 2024 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують і по своїй суті зводяться до незгоди з встановленими обставинами справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, та не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У лютому 2025 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 27 червня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, з урахуванням уточнень, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постановах Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18, від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/Є15-ц, від 04 лютого 2020 року у справі № 911/3311/17, від 03 вересня 2020 року у справі № 911/3449/17, від 08 червня 2022 року у справі № 307/3155/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 363/669/17, від 22 червня 2022 року у справі № 367/4140/16-ц, від 07 вересня 2022 року у справі № 697/2434/16-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 369/10847/19, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 11 серпня 2021 року у справі № 911/3292/16 та постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Також заявник посилається на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування статей 90, 122, 149, 152, 212 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та статей 317, 319, 387, 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- неправильно встановили обставини справи;

- не врахували, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що спірна земельна ділянка, зокрема, відноситься до земель сільськогосподарського призначення (пасовище);

- не звернули увагу на те, що повноваження щодо розпорядження земельною ділянкою лісового фонду належить до компетенції відповідної обласної або районної державної адміністрації, які є органами, уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- не врахували того, що будівлі орієнтованими розмірами: 4,8х10 м, 6,6х11,3 м, 5,3х18 м, 7х11,5 м, 5,4х23,7 м, 4,1х17,0 м, 8,8х8,7 м не стосуються спірної земельної ділянки, а знаходяться на земельній ділянці, яка перебуває у приватній власності;

- не звернули увагу на те, що ГУ Держгеокадастру у Волинській області є неналежним позивачем у цій справі, оскільки розпоряджається виключно землями державної власності сільськогосподарського признання;

- не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявника.

Також у касаційній скарзі заявник вказав на те, що:

- суд першої інстанції при вирішенні питання прийняття додаткових доказів сторони позивача та відповідача допустив вибірковість у їх прийнятті, порушив принцип змагальності;

- суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання заявника про залучення до участі у справі як третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Грін Зона» (далі - ТОВ «Грін Зона»);

- суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання заявника про залучення до справи додаткових доказів;

- суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог у висновках щодо питання законності погодження та розпорядження Волинською обласною державною адміністрацією про виділення спірної земельної ділянки тощо.

Разом із касаційною скаргою заявник подав до Верховного Суду заяву про поновлення йому строку на касаційне оскарження рішення Маневицького районного суду Волинської області від 27 червня 2024 року та постанови Волинського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року, а також заяву про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення їх перегляду у касаційному порядку.

У квітні 2025 року керівник Камінь-Каширської окружної прокуратури Волинської області та ГУ Держгеокадастру у Волинській області, в інтересах якого діяв представник Волчок С. В., через підсистему «Електронний суд» подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в яких зазначили про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої інстанції та апеляційної інстанцій.

Також у квітні 2025 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Верховного Суду із заявою про зупинення виконання рішення Маневицького районного суду Волинської області від 27 червня 2024 року та постанови Волинського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року до закінчення їх перегляду у касаційному порядку.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 10 лютого 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 27 червня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано заявнику строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2025 року (після усунення недоліків касаційної скарги) поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Маневицького районного суду Волинської області від 27 червня 2024 року та постанови Волинського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року; відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, визначених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Маневицького районного суду Волинської області матеріали справи № 164/2165/19; відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2025 року зупинено виконання рішення Маневицького районного суду Волинської області від 27 червня 2024 року, залишеного без змін постановою Волинського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року, до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

У квітні 2025 року матеріали справи № 164/2165/19 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2026 року справу № 164/2165/19 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з липня 2019 року прокурор неодноразово звертався із запитами до компетентних органів для проведення перевірки інформації про самовільне зайняття відповідачем ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1694 га поблизу земельної ділянки, кадастровий номер :03:002:0157, в межах с. Колодії Маневицького (на - Камінь-Каширського) району Волинської області, зокрема:

до Костюхнівської сільської ради Маневицького району щодо законності користування спірною земельною ділянкою, яка доказів про оформлення договору оренди або доказів щодо набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку не надала;

до ГУ Держгеокадастру у Волинській області щодо перевірки використання вищевказаної земельної ділянки, в результаті проведення якої встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , порушивши вимоги статей 125, 126 ЗК України, самовільно зайняв земельну ділянку площею 0,1694 га, поблизу земельної ділянки, кадастровий номер :03:002:0157, в межах с. Колодії, огородивши її дерев`яним парканом та знявши (порушивши) поверхневий шар ґрунту за відсутності спеціального дозволу, де розмістив дев`ять альтанок, зону відпочинку для дітей, фонтан, будівлю з металопрофілю та частково став. Після чого, 29 травня 2019 року стосовно відповідача було складено протокол про адміністративне правопорушення. Листом ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 09 грудня 2019 року повідомлено прокурора, що ОСОБА_1 припис від 10 жовтня 2019 року про вжиття заходів щодо усунення порушень земельного законодавства та про направлення до Конюхівської сільської ради листа щодо наявності підстав для звернення з позовом до суду про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки не виконав;

до УДАБІ України у Волинській області щодо перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності. За наслідками вказаної перевірки відповідача ОСОБА_1 притягнено до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 188-42 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) на підставі постанови від 12 червня 2019 року. Також щодо нього було внесено припис від 27 вересня 2019 року, яким зобов`язано останнього усунути виявлені порушення містобудівного законодавства до 27 листопада 2019 року, який він не виконав. Крім того, постановою Державної архітектурно-будівельної інспекції від 02 жовтня 2019 року ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі частини першої статті 188-42 КУпАП.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що інспекторами будівельного нагляду УДАБІ у Волинській області (на цей час - ДІАМ України) 07 червня 2019 року під час перевірки дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності будівельних норм, стандартів і правил на об`єкті - комплексі будівель на АДРЕСА_1 , було виявлено, що ОСОБА_1 здійснено будівництво будівель орієнтовним розміром 4,8 х 10 м, 6,6 х 11,3 м, 5,3 х 18 м, 7,0 х 11,5 м, 5,4 х 23,7 та розпочато будівництво будівель орієнтовним розміром 4,1 х 17 м та 8,8 х 8,7 м без повідомлення про початок виконання будівельних робіт, про що складено акт № 100 А.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що частина самовільно зайнятої відповідачем ОСОБА_1 земельної ділянки відноситься до земель сільськогосподарського призначення (пасовище) 0, 0594 га, а частина - площею 0,11 га до земель лісогосподарського призначення.

Підставою для віднесення спірної земельної ділянки площею 0, 0594 га до земель сільськогосподарського призначення, згідно з відповіддю ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 25 квітня 2022 року є інформація, надана державним кадастровим реєстром відділу у Маневицькому районі ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 30 травня 2019 року № 143/403-19-0.25, та викопіювання з кадастрової карти (плану), копії яких долучено до матеріалів справи. Зокрема, згідно з цією інформацією земельна ділянка площею 0,1694 га відноситься до земель запасу - земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам (код КВЦПІЗ - 16.00), форма власності на землю - комунальна, із яких до земель сільськогосподарського призначення належить площа 0,06 га та до земель лісогосподарського призначення - 0,11 га.

Таким чином, розпорядником частини самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0,0594 га є Костюхнівська сільська рада Волинської області, правонаступником якої стала Маневицька селищна рада Волинської області.

Відповідно до матеріалів лісовпорядкування правомірним користувачем частини самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0, 11 га, яка відноситься до земель лісогосподарського призначення, є третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ДП «Маневицьке лісове господарство» (ДСГП «Ліси України»).

У 2021 році ДП «Маневицьке лісове господарство» розпочало процес виготовлення технічної документації на самовільно зайняту земельну ділянку, що включає також земельну ділянку площею 0,0594 га, яка відноситься до земель сільськогосподарського призначення (пасовище).

Матеріали технічної документації на новостворену земельну ділянку, кадастровий номер :03:002:0177 (до складу якої включено спірну земельну ділянку площею 0,0594 га), у встановленому законом порядку, на момент розгляду справи судом першої інстанції, не затверджені та, як наслідок, право користування (власності) на вказану земельну ділянку не зареєстроване.

Зазначене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що речові права на земельну ділянку, кадастровий номер :03:002:0177, відсутні.

Правове обґрунтування

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 12 ЗК України визначені повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин. Зокрема, до повноважень міських рад належить: розпорядження землями комунальної власності територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян, відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу тощо.

Відповідно до частин першої та другої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав..

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 19 червня 2003 року № 963-IV «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про задоволення позову керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Маневицької селищної ради Волинської області, ГУ Держгеокадастру у Волинській області, ДІАМ України, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що оскільки наявними у справі доказами підтверджуються факти самовільного зайняття відповідачем ОСОБА_1 спірної земельної ділянки площею 0,1694 га та незаконного розміщення на ній тимчасових споруд, то порушені права позивачів щодо розпорядження та використання за призначенням спірної земельної ділянки підлягають захисту у обраний прокурором спосіб.

Водночас суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що розміщення тимчасових споруд за відсутності документів, які підтверджують право користування земельною ділянкою, є незаконним, навіть, при наявності паспорту прив`язки тимчасової споруди.

Аргументи касаційної скарги про те, що ГУ Держгеокадастру у Волинській області є неналежним позивачем у цій справі, є безпідставними з огляду на таке.

Суб`єктами права власності на землю є, зокрема, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності (пункт «в» статті 80 ЗК України).

Відповідно до частини четвертої статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Правові, економічні та соціальні основи організації здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, який спрямований на забезпечення раціонального використання і відтворення природних ресурсів та охорону довкілля, визначено Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (тут і далі у редакції, чинній на момент подання позовної заяви).

У статті 1 «Про державний контроль за використанням та охороною земель» зазначено, що охорона земель - система правових, організаційних, економічних, технологічних та інших заходів, спрямованих на раціональне використання земель, запобігання необґрунтованому вилученню земель сільськогосподарського призначення для несільськогосподарських потреб, захист від шкідливого антропогенного впливу, відтворення і підвищення родючості ґрунтів, підвищення продуктивності земель лісового фонду, забезпечення особливого режиму використання земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Серед основних завдань державного контролю за використанням та охороною земель є забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України (стаття 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Державний контроль за використанням та охороною земель також здійснюють виконавчі органи сільських, селищних, міських рад у межах повноважень, визначених законом, у разі прийняття відповідною радою рішення про здійснення такого контролю.

Державний контроль за дотриманням вимог законодавства України про охорону земель здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Відповідно до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) - це центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та пунктом 5-1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

У підпункті 25-1 пункту 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру зазначено, що Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; проведенням землеустрою, виконанням заходів, передбачених проектами землеустрою, зокрема за дотриманням власниками та користувачами земельних ділянок вимог, визначених у проектах землеустрою.

У пункті 1, 3 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 23 грудня 2021 року № 603 (у реакції, чинній на момент звернення прокурора із відповідний позовом), зазначено, що Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території Волинській області.

Відповідно до підпунктів 16, 27, 36 пункту 4 вказаного Положення Головне управління Держгеокадастру у Волинській області розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених ЗК України, на території області; організовує та здійснює державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності у частині дотримання вимог земельного законодавства щодо використання та охорони земель; вживає відповідно до закону заходів щодо повернення самовільно зайнятих земельних ділянок їх власникам або користувачам.

Згідно з пунктом 6 вказаного Положення посадові особи Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, які є державними інспекторами в сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства про охорону земель, у межах своїх повноважень мають право, зокрема завертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

Отже, наведене свідчить, що органи Держгеокадастру та їх посадові особи можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності в тих випадках, коли це прямо визначено у відповідних нормативно-правових актах (зокрема, з позовами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився).

Подібних висновків дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18 (провадження № 12-60гс23), в якій вона уточнила свій висновок, викладений у пункті 50 її постанови від 01 червня 2021 року у справі № 925/929/19.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що відповідач ОСОБА_1 самовільно зайняв земельну ділянку загальною площею 0,1694 га, яка частково відноситься до земель сільськогосподарського призначення (пасовище) - площею 0,0594 га та частково до земель лісогосподарського призначення - площею 0,11 га.

Таким чином, за обставин цієї справи прокурор, керуючись вимогами статті 23 Закону України «Про прокуратуру», міг діяти, зокрема в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Волинській області як уповноваженого державою органу на захист інтересів держави щодо повернення самовільно зайнятої позивачем земельної ділянки.

Крім того, колегія суддів враховує, що доводи заявника щодо неналежного складу позивачів та відсутності у прокурора підстав представляти інтереси держави в їх особі були предметом перевірки судів у цій справі, і, зокрема Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року, та не знайшли свого підтвердження.

Посилання у касаційній скарзі на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що спірна земельна ділянка, зокрема, відноситься до земель сільськогосподарського призначення (пасовище), є безпідставними, оскільки вони спростовуються наявними у матеріалах справи: відповіддю ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 25 квітня 2022 року № 10-3-0.414-1000/2 22 на лист Камінь-Каширської окружної прокуратури від 14 квітня 2022 року № 51/1-376 вих. 22; інформацією, наданою державним кадастровим реєстром відділу у Маневицькому районі ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 30 травня 2019 року № 143/403-19-0.25, та викопіюванням з кадастрової карти (плану) (т. 2 а.с. 168-173).

Наведені документи свідчать, що спірна земельна ділянка площею 0,1694 га відноситься до земель запасу (код КВЦПІЗ - 16.00), форма власності на землю -комунальна, із яких до земель сільськогосподарського призначення належить площа 0, 06 га, до земель лісогосподарського призначення - 0, 11 га.

Аргументи касаційної скарги про те, що будівлі орієнтованими розмірами 4,8х10 м, 6,6х11,3 м, 5,3х18 м, 7х11,5 м, 5,4х23,7 м, 4,1х17,0 м, 8,8х8,7 м не стосуються спірної земельної ділянки, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони спростовуються встановленими судами попередніх інстанцій у цій справі фактичними обставинами справи та наявними у справі доказами.

Водночас Верховний Суд як суд касаційної інстанції, в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України, позбавлений компетенцій здійснювати переоцінку доказів та встановлювати нові обставини справи.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання заявника про залучення до участі у справі як третьої особи ТОВ «Грін Зона», Верховний Суд також відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - учасники судового процесу, які перебувають у правовому зв`язку із стороною у справі і мають заінтересованість у результатах її розгляду. Їхній інтерес є процесуальним, а очікування спрямовані на позитивний результат вирішення спору для тієї сторони, на боці якої вони беруть участь у справі. Направленість їхніх дій спрямована на захист власних суб`єктивних інтересів на перспективу, так як рішення у справі може вплинути на їх права та обов`язки щодо однієї із сторін цивільної справи.

Згідно з частиною першою статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права та обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

У січні 2024 року ОСОБА_1 подав до Маневицького районного суду Волинської області заяву про залучення до участі у цій справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ТОВ «Грін Зона», яку обґрунтував тим, що Державним агентством лісових ресурсів України, правонаступником якого є Державне спеціалізоване господарство «Ліси України», виділено в довгострокове користування для ТОВ «Грін Зона» лісову ділянку, що перебуває у постійному користуванні ДП «Маневицьке лісове господарство» (Вовчецьке лісництво, квартал 68, виділ 50, 51) загальною площею 1,7 га для культурно - оздоровчих та рекреаційних цілей, терміном на 49 років. З урахуванням того, що предметом цього позову є лісова ділянка, яка перебуває у постійному користуванні ДП «Маневицьке лісове господарство», яка виділена ТОВ «Грін Зона», тому рішення у цій справі може вплинути на права та обов`язки ТОВ «Грін Зона» (т. 4 а. с. 204-205, 222-223).

Ухвалою Маневицького районного суду Волинської області від 27 березня 2024 року у задоволенні заяви (клопотання) ОСОБА_1 про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ТОВ «Грін Зона», відмовлено.

Вказана ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що стороною відповідача не доведено, що судове рішення у справі вплине на права та обов`язки ТОВ «Грін Зона», крім того, про наявність спору ОСОБА_1 було відомо ще з 2019 року, з 2020 року він є директором ТОВ «Грін Зона», однак із вказаною заявою (клопотанням) звернувся лише на цій стадії судового розгляду, а тому такі дії сторони відповідача спрямовані виключно на затягування судового розгляду.

Отже, відмова суду першої інстанції у задоволенні заяви ОСОБА_1 про залучення до участі у цій справі як третьої особи ТОВ «Грін Зона» була цілком обґрунтованою.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18, від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/Є15-ц, від 04 лютого 2020 року у справі № 911/3311/17, від 03 вересня 2020 року у справі № 911/3449/17, від 08 червня 2022 року у справі № 307/3155/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 363/669/17, від 22 червня 2022 року у справі № 367/4140/16-ц, від 07 вересня 2022 року у справі № 697/2434/16-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 369/10847/19, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 11 серпня 2021 року у справі № 911/3292/16 та постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14, є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цій справі фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Аргументи касаційної скарги про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування статей 90, 122, 149, 152, 212 ЗК України та статей 317, 319, 387, 391 ЦК України у подібних правовідносинах є безпідставними з огляду на те, що практика суду касаційної інстанції щодо питання звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок та застосування вказаних норм ЗК України і ЦК України є сталою.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявника, Верховний Суд відхиляє, оскільки, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог у висновках щодо питання законності погодження та розпорядження Волинською обласною державною адміністрацією про виділення спірної земельної ділянки, є безпідставними, оскільки у цій справі суд апеляційної інстанції нового рішення по суті спору не приймав, а лише погодився із рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог прокурора і надав оцінку доводам апеляційної скарги заявника.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання заявника про залучення до справи додаткових доказів, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Згідно з частинами першою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У апеляційній скарзі на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 27 червня 2024 року заявник ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Мороченець Я. І., виклав клопотання про прийняття та дослідження доказів під час апеляційного розгляду, а саме: копії листа від 01 липня 2020 року № 02-33/4258-20; копії листа від 02 липня 2020 року № 02-13/871-20; копії листа від 04 листопада 2020 року № 4-1/11-2020; копії обґрунтування щодо отримання у користування лісової земельної ділянки; копії виписки від 29 травня 2020 року; копії погодження від 10 листопада 2020 року № 10-22/1970; копії проєкта організації та розвитку лісового господарства; копії погодження від 29 грудня 2020 року № 02-18/2607-20; копії погодження від 30 грудня 2020 року№ 02-33/10388-20; копії розпорядження від 09 листопада 2021 року № 705 «Про виділення лісової ділянки»; копії договору № 66/21 на виконання послуг від 08 грудня 2021 року; копії акта здачі-прийняття робіт до договору від 08 грудня 2021 року № 66/21, як таких, що подавались суду першої інстанції разом з доказами позивача, однак докази позивача прийняті, а в прийнятті доказів сторони відповідача відмовлено з підстав, що об`єктивно не залежали від відповідача (т. 5 а. с. 113 зворот).

Протокольною ухвалою Волинського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Мороченець Я. І., про долучення до матеріалів справи письмових доказів відхилено (т. 5 а.с. 239 зворот).

Постановляючи вказану ухвалу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що такі докази вже подавалися відповідачем в суді першої інстанції, існували на час розгляду справи, суд першої інстанції відмовив у їх прийнятті, оскільки відповідач не навів поважних причин неможливості їх подання у строки визначені законом, та причин, що об`єктивно не залежали від нього, а тому у розумінні частини третьої статті 367 ЦПК України такі докази не підлягають прийняттю і на стадії апеляційного перегляду (див. дія № 26 - 14 год 18 хв 30 сек запису судового засідання Волинського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року).

Отже, суд апеляційної інстанції, діючи в межах наданих йому процесуальним законом повноважень, розглянув зазначене клопотання заявника і ухвалив судове рішення, у якому зазначив цілком обґрунтовані мотиви відмови у його задоволенні.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України.

Щодо поновлення виконання оскаржуваних судових рішень

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Зважаючи на те, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, то відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання рішення Маневицького районного суду Волинської області від 27 червня 2024 року, залишеного без змін постановою Волинського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Маневицького районного суду Волинської області від 27 червня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Маневицького районного суду Волинської області від 27 червня 2024 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк