Номер провадження 2/201/598/2026
Соборний районний суд міста Дніпра
У Х В А Л А

25.02.2026 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра

у складі головуючого судді Давидовської Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Овчаренка Д.Є.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача 1 ОСОБА_2 ,

представника відповідача 2 Жабровець О.І.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні цивільну справу

за позовною заявою ОСОБА_3 ,

до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа - Департамент поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 »,

про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, стягнення коштів, визнання спільним сумісним майном та визнання права власності,

установив:

У провадженні Соборного районного суду міста Дніпра перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Департамент поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 », про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, стягнення коштів, визнання спільним сумісним майном та визнання права власності.

Представник відповідача 2 Жабровець О.І., яку підтримала представник відповідача 1 Марченко П.В., у судовому засіданні заявила клопотання про застосування заходу процесуального примусу до позивача та її представника адвоката Пащенко В.І. у зв`язку з систематичним невиконанням процесуальних обов`язків, зловживання процесуальними правами представником учасника справи. Зокрема зазначили, що позивачем та її представником неодноразово не виконано ухвалу суду про надання відповідей на запитання сторони відповідача 1 без поважних причин, а також допущено інші систематичні порушення процесуального законодавства з боку представника позивача, а саме: порушення адвокатської етики, що виразилось у поданні доказів поза межами встановленого судом строку, поданні заяви про залишення позову без розгляду і відкликання її іншою заявою про зміну предмету спору, яка подається до суду безпосередньо перед судовим засіданням, що унеможливлює іншим сторонами належно підготуватись та висловити свою позиції, призводить до невизначеності, затягування розгляду справи і негативно впливає на моральний стан відповідача 2 як матерії загиблого військовослужбовця. Крім того, у зв`язку з викладеними у клопотанні фактами, просили суд постановити окрему ухвалу, яку направити до відповідної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури.

Представник позивача адвокат Пащенко В.І. у судовому засіданні проти вказаного клопотання заперечувала, зазначила, що нею та позивачкою не було допущено зловживань процесуальними правами. Заявила, що висловлює волю та позицію позивачки усно в даному судовому засіданні, яка полягає у відмові надавати відповіді з використанням права, гарантованого ст.63 Конституції України, а саме права не свідчити проти себе. Стверджує, що така відповідь не була надана раніше, оскільки в першому засіданні було висловлено позицію сторони позивача щодо необхідності залишити відзив на позов, де викладені запитання, без розгляду. Щодо іншим доводів, викладених в усному клопотанні представників відповідачів, зазначила, що діяла виключно у межах та спосіб, передбачений процесуальним законодавством.

Розглянувши матеріали справи суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до частин 1 та 2 ст.44 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 4 ст.44 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом

Згідно ст.143 ЦПК України, заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.144 ЦПК України, одним із заходів процесуального примусу є штраф. Суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству (п.2 ч.1 ст.148 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.148 ЦПК України у випадку невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу ; зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; суд з урахуванням конкретних обставин справи може стягнути штраф як з учасника справи, так і з його представника.

Установлено, що у судовому засіданні 12.11.2025 року та 13.01.2026 року судом задоволено клопотання представника відповідача 1 Марченко П.В. та зобов`язано позивача та її представника виконати належним чином процесуальний обов`язок та надати до суду відповіді за запитання, викладені у відзиві на позов в порядку ст.93 ЦПК України і визначено строк до наступного судового засідання.

Відповідно до усних пояснень, наданих представником позивача у судовому засіданні 13.01.2026 року, остання заявляла клопотання про залишення без розгляду відзиву на позов представника відповідача 1, в якому містилися запитання до позивача, тому відповіді не надавались. Указане клопотання було судом відхилено.

Надалі, ухвалою суду від 03.02.2026 року, викладеною окремо, зобов`язано позивача та представника позивача до наступного підготовчого засідання, яке призначене на 20.02.2026 року, їх надати та роз`яснено право суду у разі невиконання покладених судом обов`язків без поважних причин розглянути питання щодо застосування заходів процесуального примусу.

У судовому засіданні 25.02.2026 року представник позивача на виконання ухвали суду усно висловила позицію позивачки, яка полягає у відмові надавати відповіді з використанням права, гарантованого ст.63 Конституції України, а саме права не свідчити проти себе.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для констатації факту ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству суд виходить з того, що ненадання позивачем відповідей на письмові запитання іншого учасника справи не є достатньою підставою для цього само по собі, а вирішується судом з урахуванням того, чи унеможливлює відсутність відповідей встановлення обставин справи та розгляд справи по суті.

Суд акцентує увагу на тому, що цивільне судочинство здійснюється на принципах змагальності і диспозитивності, які полягають у тому, що кожний учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд і сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень і при цьому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Ураховуючи наведене, зважаючи на перебіг судових засідань і фактичне виконання обов`язків позивачем щодо надання відповідей на запитання шляхом відмови свідчити проти себе, суд не вбачає у діях позивача та її представника ознак злісного зловживання процесуальними правами і намагання перешкоджати судочинству.

За таких саме підстав дії представника позивача щодо подання заяви про залишення позову без розгляду і відкликання її іншою заявою про зміну предмету спору, яка подається до суду безпосередньо перед судовим засіданням, виходячи з принципу диспозитивності не може свідчити про протилежне.

Одночасно суд звертає увагу, що таких висновків суд дійшов в межах доводів, викладених в усному клопотанні представників відповідачів, і що процесуальні дії або бездіяльність сторін в сукупності та у подальшому не можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами і мати наслідком застосування заходів процесуального примусу.

Виходячи з таких міркувань суд також не вбачає на даний час підстав для постановлення окремої ухвали згідно положень ч.2 ст.262 ЦПК України.

Ураховуючи вищевикладене та на підставі статей 44, 144, 148, 262ЦПК України, суд

постановив:

У задоволенні клопотання представника відповідача 2 Жабровець О.І. про застосування заходу процесуального примусу до позивача та її представника адвоката Пащенко В.І. та постановлення окремої ували відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Суддя Т.В. Давидовська