РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2026 року

м. Рівне

Справа № 949/2226/25

Провадження № 22-ц/4815/207/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Шимків С.С.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тимошенко Оксана Василівна, на ухвалу Дубровицького районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Дубровицької міської ради про визначення місця проживання дітей,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Дубровицької міської ради та просить:

- визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею, їх мамою - ОСОБА_1 ;

- залучити до справи у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах дітей Дубровицької міської ради та винести ухвалу про надання службою висновку про визначення місця проживання дитини;

- вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою судді Дубровицького районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2025 року позовну заяву повернуто.

З апеляційною скаргою на ухвалу суду першої інстанції звернулась ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тимошенко Оксана Василівна.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що норми Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України не визначають висновок органу опіки та піклування як обов`язковий додаток до позовної заяви про визначення місця проживання дитини.

Згідно з ч. 5 ст. 19 Сімейного кодексу (СК) України, такий висновок подається органом опіки та піклування безпосередньо суду, а не позивачем на стадії подання позову.

На думку апелянта Позивач має право вільно обирати між зверненням до органу опіки та піклування або безпосередньо до суду (ст. 161 СК України).

Законодавством не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання спору у справах про визначення місця проживання дітей. Тому відсутність попереднього звернення до служби у справах дітей не може бути підставою для залишення заяви без руху

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції застосував не релевантні правові висновки Верховного Суду (справа № 200/952/18), а перевірка обґрунтованості вимог та наявності спору має здійснюватися судом на стадії судового розгляду, а не на стадії відкриття провадження.

ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Мороченець Ярослав Іванович, подав відзив, у якому заперечує доводи апеляційної скарги.

Головним аргументом відповідача є те, що між батьками відсутній спір щодо місця проживання дітей. Відповідач офіційно заявляє, що він не заперечує проти проживання дітей з матір`ю і ніколи не чинив перешкод у цьому ні до, ні після розірвання шлюбу, а суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права. Оскільки відповідач визнає право дітей на проживання з матір`ю, право позивачки не є порушеним, що є самостійною підставою для відмови в позові.

На думку відповідача згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини до 10 років визначається за згодою батьків. Відповідач наголошує, що сімейні відносини мають регулюватися за згодою їх учасників, і немає правових підстав для втручання держави (суду) у ці відносини, якщо батьки можуть дійти згоди самостійно.

Відповідач заперечує твердження позивачки про неможливість домовленостей через його перебування за кордоном, вказуючи, що позивачка взагалі не зверталася до нього для вирішення будь-яких питань щодо дітей після розірвання шлюбу.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5,6,9,10,14,19,37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, в їх числі ухвали суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові) (пункт 6 частини 1 статті 353 ЦПК України).

Залишаючи позовну заяву без руху та повертаючи її через неповне усунення недоліків суд першої інстанції виходив з того, що для спорів щодо місця проживання дитини участь органу опіки та піклування є обов`язковою, і позивач мала надати письмовий висновок цього органу щодо розв`язання спору, а також і з того, що у заяві не було вказано, якими саме діями відповідач порушує або оспорює права позивача щодо проживання дітей. Не було надано доказів того, що між батьками взагалі існує конфлікт саме з цього питання.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з такими висновками суду.

Вимоги до форми і змісту позовної заяви викладені у ст.175 ЦПК України, згідно вимог якої у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування (ч.1 ст.175 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити:

1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;

3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;

4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;

5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;

7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;

8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;

9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;

10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

За змістом ст.ст.13, 175 ЦПК України, позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Невідповідність зазначених у заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови у задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною.

При вирішенні питання про прийняття позовної заяви суддя лише перевіряє, чи має заявник, відповідно до ст.4 ЦПК України право на порушення справи, чи відповідають форма і зміст заяви вимогам, чи дотримані правила підсудності та чи не має інших, встановлених законом перешкод для порушення справи в суді.

Так частинами 1, 3 ст.19 СК України визначено що, у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з даною позовною заявою ОСОБА_1 обгрунтувала позовні вимоги та надала до позовної заяви докази на їх обґрунтування.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до роз`яснень, які містяться пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», не допускається відмова у відкритті провадження у справі з мотивів недоведеності заявленої вимоги, відсутності доказів, пропуску позовної давності та інших передбачених законом підстав. Подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Таким чином позивачка скористалась наданим їй правом для звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів безпосередньо до суду та надала до позовної заяви докази, якими вона обгрунтовує свої вимоги.

Обґрунтованість позовних вимог та наявність чи відсутність спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини може бути встановлений під час розгляду справи по суті, і не може бути підставою для залишення позовної заяви без руху з подальшим її поверненням з цих підстав.

Також відповідно до ч.5 ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Тобто орган опіки та піклування подає письмовий висновок щодо розв`язання спору саме суду, а тому висновки судді про зобов`язання позивачки отримати такий висновок до пред`явлення позову є помилковим.

Колегія суддів враховує, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 (провадження № 61-12112сво22) зазначено, що «передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також відповідно до п.6 ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Водночас, досудове врегулювання є її правом, а не обов`язком.

З огляду на наведене, висновки судді першої інстанції про повернення позовної заяви з тих підстав, що позовна заява не відповідає вимогам ст.175 ЦПК України, колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки, як зазначалось вище, відповідно до норм ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини, а невідповідність зазначених у заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог не перешкоджає розгляду справи та не є підставою для визнання позовної заяви неподаною і повернення позивачу.

У пункті 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачкою в тому, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Проте суддя першої інстанції на наведені вище вимоги закону та обставини справи належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви.

З наведених підстав колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала судді першої інстанції про повернення позовної заяви постановлена з порушенням норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Так, у справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що ст.6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Отже право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у судді першої інстанції не було підстав для повернення позовної заяви відповідно до ч.3 ст.185 ЦПК України.

Відповідно до положень ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала судді першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню на підставі ст.379 ЦПК України, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тимошенко Оксана Василівна задовольнити.

Ухвалу Дубровицького районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2025 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Шимків С.С.