Провадження № 2/591/2279/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2026 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А.Я.

при секретарі - Устименко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «СУМБУД»

про визнання договору купівлі-продажу недійсним, стягнення сплачених коштів та моральної шкоди

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «СУМБУД» про визнання договору купівлі-продажу недійсним і свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав №32 від 24 березня 2021 року відповідач продав, а позивач придбав майнові права на об`єкт нерухомості - квартиру у багатоквартирному будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 2.4. зазначеного Договору, запланований термін завершення будівництва та введення в експлуатацію Об`єкта будівництва ІІ квартал 2022 року.

Відповідно до п. 4.1 договору купівлі-продажу майнових прав №32 від 24 березня 2021 року, ціна майнових прав на Об`єкт нерухомості на дату укладення договору складає 644 200 (шістсот сорок чотири тисячі двісті) гривень.

Відповідно до п. 3.4. зазначеного Договору Відповідач зобов`язується за свій рахунок забезпечити будівництво та введення в експлуатацію Об`єкта будівництва.

Позивачем у передбачені Договором строки та розмірі були внесені на рахунок Відповідача грошові кошти, що підтверджується квитанціями, копії яких додаються до позовної заяви.

Згідно п. 5.1 договорів купівлі-продажу майнових прав № 32 від 24 березня 2021 року, передача Покупцю права власності на майнові права на об`єкт нерухомості здійснюється за двостороннім Актом прийому-передачі майнових прав на Об`єкт нерухомості, який підписується повноважними представниками сторін впродовж 2 днів з моменту сплати 100 відсотків ціни майнових прав, визначеної п. 4.1. цього договору.

Відповідач до цього часу не виконав свого обов`язку, та допустив порушення терміну введення Об`єкта будівництва в експлуатацію, визначеного п. 2.4 договорів купівлі-продажу майнових прав № 32 від 24 березня 2021 року.

Таким чином у позивача виникло право відмовитись від договору купівлі-продажу майнових прав №32 від 24 березня 2021 року та вимагати повернення сплачених коштів в розмірі 644 200 (шістсот сорок чотири тисячі двісті) гривень.

Відповідач не виконав свого обов`язку, передбаченого п. 5.1. договорів та не передав позивачу права власності на майнові права на об`єкт нерухомості за двостороннім Актом прийому-передачі впродовж 2 днів з моменту сплати 100 відсотків ціни майнових прав.

Так, укладаючи вищезазначені договори, сторонами було погоджено загальну вартість майнових прав, які мали бути отримані позивачем. Термін завершення будівництва та введення в експлуатацію об`єкта будівництва було погоджено ІІ квартал 2022 року, тобто саме протягом 2022 року відповідачем мали бути виконані зобов`язання з передачі позивачу об`єкту нерухомості, як власнику майнових прав на об`єкт нерухомості.

Відповідач не виконав свого обов`язку, передбаченого п. 5.1. договорів та не завершив будівництво об`єкту будівництва у встановлений договорами строк, навіть не поновлює та не продовжує його будівництво.

24 лютого 2022 року на всій території України був введений воєнний стан. В той же час, відповідач будь-яких повідомлень або пропозицій позивачу не надсилав, не звертав уваги на звернення позивача. Позивач звертався усно та письмово, але відповідей немає, пропозицій по договору немає. Посилаючись на вказані обставини, просить розірвати договір купівлі-продажу майнових прав №32 від 24 березня 2021 року, укладений між сторонами та стягнути з відповідача на користь позивача суму коштів в розмірі 644200 (шістсот сорок чотири тисячі двісті) гривень, яка складається із сплачених ним коштів на виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав № 32 від 24 березня 2021 року, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі, які складаються з витрат зі сплати судового збору, а також витрат на правничу допомогу адвоката, а також стягнути завдану моральну шкоду.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 25 листопада 2024 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 05 березня 2025 року.

Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що не може погодитись з викладеною правовою позицією позивача. Відповідач заперечує порушення терміну закінчення будівництва корпусу 12 по проспекту м. Лушпи, 5 у м. Суми (ІІ квартал 2022 року), якии? передбачении? у п. 2.4 спірного договору. Відповідач не вважає зазначений термін завершення будівництва плановим. На думку Відповідача дотримання вказаного терміну не є обов`язковим, а є лише орієнтиром завершення виконання інвестиціи?ного проекту - будівництва корпусу АДРЕСА_2 .

Відповідач вважає, що слід враховувати позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року по справі № 359/5719/17, де зазначено, що Інвестор, як особа за кошти якої й на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування.

Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

За своєю правовою природою договір купівлі-продажу майнових прав має певні ознаки інвестиційного договору, який спрямований на створення об`єкту інвестицій за кошти покупця майнових прав. Тому законодавство визнає право особи, яка виконала умови договору по оплаті майнових прав, на набуття первісного права власності на новостворений об`єкт інвестування, шляхом проведення державної реєстрації права власності.

Відповідно до викладеного вище, позивач після оплати повної ціни майнових прав є особою, яка має статус інвестора у будівництві.

Грошові кошти, які позивач сплатив за придбані майнові права на користь відповідача, використані останнім на будівництво нерухомого об`єкту спільно з коштами інших інвесторів. Об`єкт будівництва на момент подання позову має певний ступінь готовності, грошові кошти, сплачені позивачем за майнові права, витрачені відповідачем на створення майна для позивача. Тому позивачу слід враховувати, що інвестиційна діяльність не завжди є позитивною для інвестора, а результат інвестування не завжди є тим, що планувався та обов`язково досяжним.

Просить суд врахувати викладену правову позицію відповідача по справі та відмовити задоволенні позову повністю.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 08 травня 2025 року закрито підготовче провадження у справі за вказаним позовом, призначено справу для розгляду по суті на 10 липня 2025 року у відкритому судовому засіданні.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи сповіщені судом належним чином.

Представник позивача Коренєва В.В. через канцелярію суду подав заяву про підтримання позовних вимог в повному обсязі та про розгляд справи у його відсутність.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Норми ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлюють обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що між Приватним акціонерним товариством «Сумбуд» (Продавець і Відповідач) та ОСОБА_1 (Покупець і Позивач) 24 березня 2021 року був укладений Договір купівлі-продажу майнових прав № 32 (копія додається до позовної заяви). У відповідності до зазначеного договору Відповідач зобов`язувався за плату передати Позивачу у приватну власність майнові права на отримання у власність квартири у багатоквартирному будинку за адресою АДРЕСА_1 , а Покупець зобов`язувався сплатити Продавцю ціну продажу майнових прав та прийняти квартиру.

За вказаним договором згідно пункту 2.4. запланований термін завершення будівництва та введення в експлуатацію Об`єкта будівництва - ІІ квартал 2022 рік.

Пункт 3.2 Договору № 32 передбачає, що продавець здійснює передачу майнових прав на Об`єкт нерухомості та безпосередньо Об`єкт нерухомості в порядку та на умовах визначених в статті 5 цього Договору, за умови належного і повного виконання Покупцем всіх прийнятих на себе зобов`язань за даним Договором.

У п 3.4 Договору №32 передбачено, що з метою забезпечення дійсності та реалізації майнових прав на Об`єкт нерухомості, які придбані Покупцем відповідно до умов цього Договору, Продавець зобов`язується за свій рахунок забезпечити будівництво та введення в експлуатацію Об`єкта будівництва. Будівництво Об`єкта будівництва може здійснюватися як безпосередньо Продавцем, так і третіми особами, залученими Продавцем. Продавець несе відповідальність за якість будівельних робіт, матеріалів, обладнання та устаткування, що будуть використані при будівництві Об`єкта будівництва та Об`єкта нерухомості та які впливають на стан і якість самого Об`єкту нерухомості. Продавець несе відповідальність за строки завершення будівництва, визначені в п. 2.4. цього Договору та, відповідно, за можливість вчасної реалізації Покупцем придбаних майнових прав на Об`єкт нерухомості.

За п. 4.1 цього договору ціна Майнових прав на Об`єкт нерухомості на дату укладення даного Договору складає 644 200 (шістсот сорок чотири тисячі двісті) гривень.

У п 4.2. Договору № 32 сторони обумовили, що сплата грошових коштів, зазначених в п. 4.1 Договору, проводиться Покупцем в національній валюті України, шляхом банківського переказу на поточний рахунок Продавця або внесенням готівки в строк 24 березня 2021 року - 644200 (шістсот сорок чотири тисячі двісті) гривень.

Згідно п.4.12 вищезазначеного договору, покупець не має права в односторонньому порядку відмовитись від цього Договору та вимагати повернення сплачених грошових коштів за виключенням випадку порушення Товариством терміну введення Об`єкта будівництва в експлуатацію більш ніж на 90 днів з поверненням отриманих Товариством коштів відповідно до п. 4.1 без утримання комісій.

За умовами п. 5.1. Договору № 32 передача покупцю права власності на майнові права на Об`єкт нерухомості здійснюється за двостороннім Актом прийому-передачі майнових прав на Об`єкт нерухомості, який підписується повноважними представниками сторін впродовж 2 днів з моменту сплати 100 відсотків ціни майнових прав, визначеної п. 4.1 цього Договору.

Пунктом 5.2 Договору № 32 передбачено, що передача Об`єкта нерухомості Покупцю як власнику майнових прав на Об`єкт нерухомості здійснюється після введення Об`єкта будівництва в експлуатацію, що підтверджується отриманим Сертифікатом відповідності закінченого будівництвом об`єкта/ Зареєстрованою декларацією про готовність об`єкта до експлуатації. Передача Об`єкта нерухомості Покупцю проводиться по Акту прийому-передачі Об`єкта нерухомості, який підписується повноважними представниками Сторін не пізніше ніж через 60 календарних днів з дня настання кожної з наступних подій: 1) закінчення робіт з надання Об`єкту нерухомості обумовленого цим Договором стану, в тому числі оздоблювальних робіт; 2) введення Об`єкта будівництва в експлуатацію; 3) проведення технічної інвентаризації Об`єкта нерухомості БТІ і виготовлення технічного паспорта на Об`єкт нерухомості.

За п. 6.1. Договору № 32 за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством.

Згідно п. 7.1 цього договору він діє з дня його підписання та скріплення печатками сторін (за наявності) і до належного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим Договором.

Відповідно до п.7.2 вказаного договору, належним виконанням зобов`язання Продавця з передачі Покупцю Об`єкта нерухомості, вказаного в п. 2.1. Договору, Сторони вважають підписання двостороннього Акту прийому-передачі Об`єкта нерухомості в строк, вказаний в ст. 5 цього Договору, за винятком випадків, вказаних в п. 5.5. Договору.

Пункт 7.3 Договору № 32 передбачає, що дострокове розірвання цього Договору можливе в наступних випадках:

- за ініціативою Продавця у випадку, передбаченому п. 6.2. Договору, без підписання додаткового договору про розірвання Договору;

- за згодою Сторін, тільки за умови підписання відповідного договору.

Згідно п. 7.4 Договору № 32, у разі розірвання Договору Сторони звільняються від виконання взаємних зобов`язань за Договором.

Відповідно до квитанції від 24 березня 2021 року Позивач сплатив на користь Відповідача 644 200 (шістсот сорок чотири тисячі двісті) гривень 00 копійок.

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно із статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Отже, істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Відповідно до статті 16 ЦК України розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, оскільки розірвання кредитором порушеного договору спрямоване на припинення правовідношення у такому договорі. Такий спосіб захисту (1) застосовується у відповідь на порушення боржником договору (2) застосовується з ініціативи кредитора (3) спрямований на захист прав кредитора та (4) позбавляє боржника певних суб`єктивних прав. У такому разі боржник позбавляється права вимагати виконання договору кредитором, оскільки розірвання договору тягне для боржника, який допустив порушення, цілком конкретний негативний наслідок - він позбавляється суб`єктивних прав, наданих йому договором.

Згідно із статтею 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Водночас частина друга статті 13 ЦК України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Таким чином, частина друга статті 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушення має істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності.

Контрагент може порушити як основне зобов`язання, заради якого укладався договір, так і будь-який інший договірний обов`язок. Якщо має місце порушення будь-якого договірного обов`язку, у кредитора теоретично виникає право на розірвання договору, але і таке порушення має бути істотним для наділення кредитора правом на судове розірвання порушеного договору.

Оскільки частина друга статті 651 ЦК України вказує на те, що договір може бути розірвано і в деяких випадках, передбачених законом або договором, то і в цьому випадку має застосовуватись критерій істотності порушення договірних умов, оскільки зворотнє може призвести до того, що кредитор, який має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке положення є неприпустимим, оскільки може підірвати стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності тяжкості порушення і відповідальності.

Незастосування критерію істотності позбавляє порушника можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує кредитора відмовлятися від договору (розривати) під прикриттям найменшого порушення.

При оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання необхідно враховувати такі чинники: 1) значущість шкоди від порушення; 2) фактор неможливості або ускладненості покладання відповідальності за збитки на боржника; 3) значущість порушення як такого; 4) втрату кредитором інтересу у виконанні договору; 5) втрату довіри до боржника; 6) фактор передбачуваних негативних наслідків порушення; 7) принциповість суворого дотримання умов договору; 8) інтерес боржника у збереженні договору; 9) ступінь виконання договору до моменту його розірвання; 10) відсутність інтересу боржника у збереженні договору; 11) не оспорювання боржником здійсненої кредитором односторонньої відмови протягом розумного строку; 12) звільнення боржника від відповідальності за допущене порушення; 13) недобросовісність боржника; 14) врахування вини кредитора і його добросовісності; 15) неодноразовість порушення (визначення істотності порушення за сукупністю); 16) публічний характер порушеного договору; 17) не усунення боржником порушення в додатковий термін; 18) ненадання боржникові можливості усунути порушення; 19) готовність боржника усунути порушення, виражена у вигляді відповідного запиту; 20) об`єктивну неможливість усунення порушення; 21) можливість легкого виправлення порушення силами кредитора або залучених ним осіб.

Одним із факторів, що може братися до уваги, є питання про те, наскільки боржник, який порушив договір, реально заінтересований у збереженні договору: чи не спричинить розірвання договору для нього значної шкоди. Розірвання порушеного договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості правопорушення.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Такий же підхід застосовував у свої практиці і Верховний Суд України, який у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13, від 14 жовтня 2014 року у справі № 3-143гс14 зробив такі правові висновки: у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, а й наявність шкоди, завданої цим порушенням другій стороні, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Одним із проявів добросовісності в зобов`язальних правовідносинах є те, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментальних принципів, на якому ґрунтується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язків (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватись з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та/або упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво).

Як встановлено під час судового розгляду, позивачкою виконано покладені на неї згідно укладених між сторонами договорів купівлі-продажу майнових прав обов`язків по сплаті майнових прав на об`єкти нерухомості, проте об`єкти будівництва станом на час звернення до суду, а також на момент розгляду справи судом, не були збудовані та не введені в експлуатацію.

За умов Договору №32 відповідач взяв на себе зобов`язання забезпечити будівництво Об`єкта будівництва та готовності його до експлуатації.

У той же час, відповідачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження того, що його дії були спрямовані на забезпечення будівництва об`єктів, на завершення цього будівництва, на введення об`єкта будівництва в експлуатацію.

Відповідач не надав також доказів того, що він забезпечив будівництво, однак об`єкт не був введений в експлуатацію контролюючими органами не з його вини. У той же час, контролюючі органи позбавлені можливості самостійно вводити об`єкти будівництва в експлуатацію без активних дій відповідача.

Отже, недобросовісна поведінка відповідача, яка полягає у пасивності та бездіяльності, не повинна бути тягарем для споживачів його послуг та позбавляти права на отримання житла або стягнення вже сплачених коштів за таке житло.

Таким чином, відповідач не надав суду доказів своєї добросовісної поведінки, спрямованої на виконання укладених сторонами договорів.

Через істотне порушення відповідачем умов наведеного договору купівлі-продажу майнових прав №32 позивачка була позбавлена того, чого очкувала за цими договорами отримати у власність об`єкти нерухомості, внаслідок чого їй було спричинено шкоду у розмірі внесених на виконання укладених між сторонами договорів коштів, а тому наявні правові підстави для розірвання зазначених договорів та стягнення сплачених на їх виконання грошових коштів на користь позивачки з відповідача.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд бере до уваги наступне:

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність »).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 року у справі №904/4507/18, виснувала про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини. При цьому зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Заперечення на розмір витрат на правничу допомогу Відповідачем не подавались.

Суд також враховує, що строк виконання зобов`язань позивачки з оплати правничої допомоги адвоката настає протягом 10 днів з моменту прийняття рішення на користь Позивачки. Це узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (постанови Верховного Суду у справах № 329/766/18, № 178/1522/18).

Виходячи з конкретних обставин у цій справи, що стосується захисту прав споживача, суд бере до уваги також нерівність фінансового стану обох сторін із очевидною перевагою Відповідача.

Суд враховує і поведінку відповідача у справі, яка виявилася у пасивній бездіяльності Відповідача. Будучи належним чином повідомленим про судові засідання у справи через його електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд», відповідач не з`являвся у судові засідання, клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не заявив.

Разом з тим суд керується частинами 5, 6 статті 137 ЦПК України, за якими суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду також вказала, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина 1 статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункт 44 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Виходячи з принципів диспозитивності, змагальності та відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, дослідивши надані представником позивача докази, враховуючи відсутність клопотання відповідача щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, суд вважає заяву в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу такою, що підлягає задоволенню.

Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне: Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частиною першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст.12, та 81 ЦПК України.

Позивач в обґрунтування завдання моральної шкоди в позовній заяві зазначив, що в результаті невиконання відповідачем умов договору, йому було завдано моральну шкоду, яка виразилася в душевних стражданнях, оскільки він вимушений була докладати зусиль щодо відновлення свого фізичного та психічного здоров`я.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»).

При наявності встановленого факту порушення прав позивача моральна шкода наявна та констатується судом.

Суд приймає до уваги доводи позивача про завдання їй моральної шкоди, що виразилася в душевних стражданнях, яких вона зазнала і враховує ступінь їх глибини, оскільки вина відповідача в заподіяні факту моральної шкоди повністю підтверджується матеріалами справи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Таким чином, суд, оцінивши докази в їх сукупності, при визначенні суми моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, враховує характер та ступінь її завдання, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що вказана позовна вимога підлягає задоволенню, а саме з відповідача підлягає стягненню 50000 грн. моральної шкоди на користь позивача, яка, на думку суду, буде достатньою компенсацією завданих душевних страждань.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 6942 грн. 00 коп..

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 11-12, 13, 76-81, 133, 137, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «СУМБУД» про визнання договору купівлі-продажу недійсним, стягнення сплачених коштів та моральної шкоди - задоволити.

Розірвати Договір купівлі-продажу майнових прав №32 від 24 березня 2021 року укладений між Приватним акціонерним товариством «СУМБУД» та ОСОБА_1 .

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «СУМБУД» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 644200 (шістсот сорок чотири тисячі двісті) гривень 00 копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «СУМБУД» на користь ОСОБА_1 50000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, витрати на правничу допомогу в сумі 50000 грн., 6942 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «СУМБУД», місцезнаходження: м. Суми, вул. Петропавлівська, 86, Код .

Повний текст судового рішення виготовлено 04 лютого 2026 року.

СУДДЯ А.Я. КЛИМЕНКО