УХВАЛА

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 161/5306/24

провадження № 61-2280св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І., розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , поданою адвокатом Новіцькою Іванною Леонідівною, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 23 січня 2025 року, у справі за заявою ОСОБА_1 а про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки і призначення опікуна, заінтересована особа - Департамент соціальної політики Луцької міської ради,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки і призначення опікуна, заінтересована особа - Управління охорони здоров`я Луцької міської ради, правонаступником якого є Департамент соціальної політики Луцької міської ради.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2024 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 23 січня 2025 року в оскаржуваній частині, заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , недієздатним.

У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.

Встановлено строк дії рішення суду два роки з моменту набрання рішенням законної сили.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за своїм психічним станом ОСОБА_2 не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Таким чином, ОСОБА_2 слід визнати недієздатним та встановити над ним опіку.

Станом на сьогоднішній день саме орган опіки та піклування на підставі звернення особи чоловічої статі призовного віку із заявою про призначення його опікуном недієздатної особи, враховуючи введений у державі воєнний стан та закріплений статтею 65 Конституції України обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, повинен з`ясувати необхідність такого, уникаючи можливих зловживань в цьому напрямку, та належним чином мотивувати свій висновок про можливість призначення особи опікуном. Встановлено, що особа, яка визнається недієздатною, крім заявника, який є військовозобов`язаним, має дружину та дочку. Судом не встановлено будь-яких перешкод для виконання ними опікунських обов`язків. Отже, подане Управлінням охорони здоров`я Луцької міської ради подання про призначення ОСОБА_1 опікуном над недієздатним батьком його дружини не містить належної мотивації, а саме, чому саме ОСОБА_1 необхідно призначити опікуном, а не іншу особу, наприклад: його дружину чи дочку. Крім того, суд наголошує, що умови існування в Державі можуть визначати домінування суспільного інтересу над приватним, що характерно для сучасної України, яка перебуває зараз в стані війни з росією. За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 в частині призначення заявника опікуном над недієздатним батьком його дружини ОСОБА_2 .

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції. Зазначив, що згідно зі статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації надається опікунам осіб, визнаних судом недієздатними. Отже, саме орган опіки та піклування на підставі звернення особи чоловічої статі призовного віку із заявою про призначення її опікуном недієздатної особи, враховуючи введений у державі воєнний стан та закріплений статтею 65 Конституції України обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, повинен з`ясувати необхідність такого, уникаючи можливих зловживань у цьому напрямку та належним чином мотивувати свій висновок про можливість призначення особи опікуном недієздатної особи та, перш за все, необхідність такого. При цьому, на переконання суду, конституційний обов`язок оборони незалежності та територіальної цілісності України має перевагу над бажанням заявника бути опікуном недієздатної особи за обставин існування в останньої інших членів сім`ї, які також можуть бути опікунами.

24 лютого 2025 року через підсистему «Електронний суд» адвокат Новіцька І. Л. в інтересах ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Касаційну скаргу мотивовано, зокрема тим, що апеляційний суд фактично робить висновок щодо переваги обов`язку оборони країни (заявник має бронь та не мобілізований) над обов`язком здійснювати догляд за недієздатною особою (приватний інтерес), що суперечить наявній практиці Верховного Суду. Так, наприклад, у постанові Верховного суду від 27 листопада 2024 року у справі № 341/1526/23 зазначено, що сам собою факт проходження особою військової служби не може слугувати підставою для відмови у призначенні її опікуном, оскільки законодавством України не запроваджено особливого порядку для встановлення опіки під час воєнного стану та не встановлено імперативної заборони щодо призначення мобілізованого військовослужбовця опікуном над недієздатною фізичною особою. Вказаний висновок не було враховано апеляційним судом.

Суди у своїх рішеннях створюють непропорційне обмеження конституційних прав громадян, незважаючи на те, що воєнний стан не скасовує конституційні права громадян і Україна продовжує залишатися правовою державою, де права людини є найвищою цінністю. Cуди фактично обмежують право заявника бути опікуном, з огляду на воєнний стан у країні та його конституційний обов`язок оборони незалежності та територіальної цілісності, однак абсолютно не враховують інтереси особи, яка потребує постійного догляду та ще більше погіршують її становище. Тривалість воєнного стану створює нову реальність, де держава має забезпечити повноцінне функціонування інституту опіки, а безстрокове обмеження права на встановлення опіки порушує баланс інтересів, оскільки воєнний стан став довготривалим явищем. До того ж, воєнний стан не скасовує усі конституційні права громадян, а лише стаття 64 Конституції України чітко визначає перелік прав, які можуть бути обмежені в умовах воєнного стану, однак право на опіку та захист сімейних прав не входить до цього переліку. Конституційний Суд неодноразово наголошував, що обмеження прав має бути пропорційним та не порушувати їх сутнісний зміст. Законодавство не містить обмежень щодо призначення опікунами недієздатних осіб військовозобов`язаних громадян як у мирний час, так і під час дії особливого режиму воєнного стану. Тому, наявність воєнного стану не може бути автоматичною підставою для відмови у призначенні опікуном особи, яка фактично здатна та готова здійснювати опіку. Такий підхід призводить до порушення прав як особи, яка потребує опіки, так і особи, яка готова цю опіку здійснювати.

Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2025 року заяву Департаменту соціальної політики Луцької міської радипро заміну заінтересованої особи у справі на її правонаступника задоволено. Залучено Департамент соціальної політики Луцької міської ради до участі у справі як правонаступника Управління охорони здоров`я Луцької міської ради. Справу призначено до судового розгляду.

Разом з тим, ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 листопада 2025 року передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу № 305/1557/24.

Колегія суддів зазначила, що «у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 341/1526/23 зроблено висновок про те, що сам собою факт проходження особою військової служби не може слугувати підставою для відмови у призначенні її опікуном, оскільки законодавством України не запроваджено особливого порядку для встановлення опіки під час воєнного стану та не встановлено імперативної заборони щодо призначення мобілізованого військовослужбовця опікуном над недієздатною фізичною особою. Колегія Третьої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з таким висновком та уважає, що факт проходження особою військової служби має оцінюватися сукупно з іншими обставинами, на підставі яких формується висновок про можливість призначення особи опікуном, і сам собою не є визначальним. …касаційний суд вважає за необхідне передати справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду для відступу від висновку щодо застосування норм у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 24 грудня 2024 року в справі № 716/662/24, від 27 лютого 2025 року в справі № 344/2344/24, та зробити висновок про те, що: сам собою факт проходження особою військової служби не може слугувати підставою для відмови у призначенні її опікуном; з урахуванням якнайкращих інтересів особи, над якою встановлюється опіка, потрібно з`ясовувати наявність інших осіб, які можуть бути опікунами недієздатного, здійснювати оцінку їх здатності виконання функцій саме опікуна недієздатної особи, а не відвідувача за необхідністю; досліджувати дійсність намірів військовозобов`язаного як єдиного опікуна недієздатної особи щодо забезпечення її особистих немайнових і майнових прав та інтересів, та ураховувати визначені Правилами критерії, яким має відповідати особа як опікун».

Ухвалою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2025 року справу № 305/1557/24 (провадження № 61-9539сво25) прийнято до розгляду тапризначено справу до розгляду.

Правовідносини, з приводу яких виник спір у цій справі, є подібними до правовідносин, які є предметом розгляду в справі № 305/1557/24.

У пункті 10 частини першої статті 252 ЦПК України передбачено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється в випадку, встановленому пунктом 10 частини цього Кодексу до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Тому колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі.

Керуючись статтями 252, 253, 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 161/5306/24 до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду справи № 305/1557/24 (провадження № 61-9539сво25).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко