ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 504/563/23

провадження № 61-13992св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя

за касаційною скаргою ОСОБА_2 та її представника - адвоката Дирдіна Олександра Олександровича на постанову Одеського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Громіка Р. Д., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за ним право власності на нежитлове приміщення - магазин продовольчих товарів, загальною площею 182,8 кв. м, торговельною площею 127,8 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Як на обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_3 посилався на те, що з 19 листопада 1983 року до 10 грудня 2004 року сторони перебували у шлюбі.

За період шлюбу вони придбали майно, яке після розірвання шлюбу розділено шляхом укладення мирової угоди, затвердженої ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 10 січня 2005 року.

Спорів щодо іншого майна, яке належало їм на той час, не було. Крім майна, зазначеного у мировій угоді, 15 вересня 1997 року ОСОБА_4 придбав приміщення для збереження газу у селі Красносілка, загальною площею 60,3 кв. м та огорожу. Відповідач була проти придбання цього нежитлового приміщення, тому ОСОБА_5 взяв кошти у свого брата ОСОБА_6 у борг, які він повертав із власних коштів. Спірний об`єкт нерухомості позивач придбав за власні кошти, а тому він є його приватною власністю.

05 вересня 2017 року між ОСОБА_1 і Красносільською сільською радою Комінтернівського району Одеської області укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки на АДРЕСА_2 , площею 0,0373 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

За період 2017-2018 роки ОСОБА_1 за власний рахунок провів повну реконструкцію та перебудову приміщення, в результаті чого 12 листопада 2018 року була зареєстрована Декларація про готовність до експлуатації об`єкта. Після проведення реконструкції з`явилася нова річ (магазин продовольчих і канцелярських товарів, загальною площею 182,8 кв. м (торговельна площа 127,8 кв. м)), на яку він набув право власності відповідно до законодавства.

Ринкова вартість об`єкта нерухомого майна станом на 06 лютого 2023 року становить 6 196 920,00 грн.

Позивач хоче подарувати магазин доньці ОСОБА_7 . Але нотаріус йому повідомив, що для відчуження нерухомого майна йому необхідно отримати згоду колишньої дружини.

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя та здійснити поділ майна, а саме: визнати за нею право власності на 1/2 частку майна, розміщеного за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 60,3 кв. м, вартістю 1 006 648,00 грн, та визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки під вказаним приміщенням, за експертною грошовою оцінкою 52 640,50 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги ОСОБА_2 вказувала, що ОСОБА_1 перебуваючи з нею у шлюбі і на спільні кошти подружжя таємно придбав у КСП «Одеське» майно на АДРЕСА_2 , яке складалося з приміщення для збереження газу літ. «А», загальною площею 60,3 кв.м. Це майно підлягало розподілу ще у 2005 році, але про це майно ОСОБА_2 дізналася з первинного позову ОСОБА_1 . Нежитлове приміщення і земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Комінтернівський районний суд Одеської області рішенням від 27 лютого 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнив частково. Визнав спільним сумісним майном подружжя майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке складалося з приміщення для збереження газу літ «А», загальною площею 60,3 кв. м, на момент договору купівлі-продажу від 15 вересня 1997 року, вартість якого станом на 17 квітня 2023 року складає 2 013 296,00 грн. Визнав за ОСОБА_2 право власності на 165/1000 частин майна - нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 , загальною площею 182,8 кв. м.

Рішення суду мотивоване тим, що право власності на спірний об`єкт визнано та зареєстровано за ОСОБА_1 , а тому його позов про визнання за ним права власності на цей об`єкт не підлягає задоволенню.

Спірне майно ОСОБА_1 придбав під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , яке на цей час фактично не існує, а входить до складу новоствореного майна.

Частка ОСОБА_2 становить 30,15 кв. м від загальної площі новоствореного майна 182,8 кв. м, що становить 16,5 % загальної площі об`єкта нерухомості і дорівнює 165/1000.

ОСОБА_2 не пропустила позовну давність, адже про своє порушене право вона дізналась тільки після звернення позивача із первісним позовом.

Земельну ділянку ОСОБА_1 придбав після розірвання шлюбу, тому вона не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Доброславський районний суд Одеської області додатковим рішенням від 07 липня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки під нежитловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 60,3 кв. м, за експертною грошовою оцінкою 52 640,50 грн, відмовив.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у мотивувальній частині рішення від 27 лютого 2025 року визначено, що позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки під об`єктом нерухомого майна не підлягають задоволенню, оскільки придбання земельної ділянки відбулося після розірвання шлюбу, але в резолютивній частині не зазначено про це.

Короткий зміст постанови суду апеляційного суду

Одеський апеляційний суд постановою від 14 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 27 лютого 2025 року в частині часткового задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 скасував та в цій частині ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову. В решті рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 27 лютого 2025 року залишив без змін. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що право власності первісного позивача на магазин продовольчих і канцелярських товарів визнано і зареєстровано в установленому законом порядку, а тому визнання за ним права власності на цей об`єкт в судовому порядку не вимагається.

ОСОБА_2 не зверталась із вимогами про визнання права власності на частину новоствореного майна. Суд першої інстанції визнав за ОСОБА_2 право власності на частку приміщення., якого не існує. Позивач за зустрічним позовом обрала неефективний спосіб захисту своїх прав.

В апеляційному порядку додаткове рішення суду від 07 липня 2025 року ОСОБА_2 не оскаржувала.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі ОСОБА_2 та її представник - адвокат Дирдін О. О. просять скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказувала те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та постановах Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17, від 08 травня 2023 року у справі № 753/1902/21.

Касаційна скарга мотивована порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

ОСОБА_2 не знала, що відповідач за зустрічним позовом придбав у період шлюбу за спільні кошти нерухоме майно.

Інформація про те, що ОСОБА_8 для придбання майна позичив кошти у брата, є недостовірною.

Майно не перестало існувати, а невід`ємно увійшло до реконструйованого майна.

Апеляційний суд не вказав норму права, яка описує спосіб захисту. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права.

У грудні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 , мотивований законністю й обґрунтованістю постанови апеляційного суду.

Позивач за первісним позовом у 2017-2018 роках за власний рахунок здійснив повну реконструкцію і перебудову старого приміщення, в результаті чого з`явився новий об`єкт.

Ринкова вартість об`єкту станом на 2004 рік становила 100 716, 30 грн, а ринкова вартість новоствореного майна - 6 103 143,60 грн. Право власності на новостворений об`єкт виникає лише після його державної реєстрації. Суд першої інстанції не мав підстав вважати подібними ці два об`єкти та вираховувати частку ОСОБА_2 від загальної площі новоствореного майна. ОСОБА_2 не зверталась із такими вимогами до суду. Суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

17 грудня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Сторони у справі перебували у шлюбі з 19 січня 1983 року до 10 грудня 2004 року.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 10 січня 2005 року затверджено мирову угоду, відповідно до якої за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 визнано право приватної власності на 1/2 частини житлового будинку на АДРЕСА_3 з переліком складу кожної частини; за ОСОБА_1 визнано право приватної власності на земельну ділянку на АДРЕСА_3 , площею 0,08 га, вартістю 708 грн і право власності на торговельний павільйон на території Куліндорівського промвузла Комінтернівського району Одеської області, вартістю 54 667 грн; від грошової компенсації за 1/2 частини земельної ділянки і 1/2 частини торговельного павільйону ОСОБА_2 відмовилась.

15 вересня 1997 року ОСОБА_1 придбав за договором купівлі-продажу приміщення для збереження газу на АДРЕСА_2 відповідно до договору купівлі-продажу.

15 вересня 2017 року ОСОБА_1 купив земельну ділянку на АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:001:0151, загальною площею 0,0373 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

16 листопада 2018 року Красносільська сільська рада Лиманського району Одеської області листом № 05-11/4110 повідомила ОСОБА_1 про реєстрацію 12 листопада 2018 року за № ОД 41 декларації про готовність до експлуатації об`єкта «Реконструкція будівлі магазину продовольчих і канцелярських товарів» за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до даних характеристики будинку зазначених у технічному паспорті, виданому малим підприємством «БЕРМАН», від 13 серпня 2018 року на об`єкт нерухомості - магазин продовольчих і канцелярських товарівна АДРЕСА_2 :

літ. А - будівля магазину, рік забудови 1973 року, площа основи 78,50 кв. м;

літ. А1 - будівля магазину (площа основи 138,70 кв. м);

літ. а - прибудова (площа основи 5,50 кв. м) та літ. Б - навіс 2018 року побудови.

16 серпня 2017 року за ОСОБА_1 зареєстроване право приватної власності у розмірі частки 1/1 на об`єкт нерухомого майна на АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15 вересня 1997 року; витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, від 16 жовтня 2006 року; технічного звіту про проведення обстеження приміщення від 21 серпня 2017 року (інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23 грудня 2022 року).

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Зміст касаційної скарги з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржена тільки в частині зустрічних позовних вимог, а тому переглядається лише в цій частині.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно статтею 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Аналогічні норми містяться і в Сімейному кодексі України, який діє на час поділу майна та розгляду спору.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною другою статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У цій справі суди встановили, що ОСОБА_1 у період шлюбу з ОСОБА_2 придбав спірне нежитлове приміщення.

Під час поділу майна між сторонами у 2005 році спірний об`єкт до складу майна, що підлягало поділу, не включався.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 здійснив перебудову нежитлового приміщення, внаслідок чого його площа збільшилась з 60,30 кв. м до 182,8 кв. м.

Встановивши, що нежитлову будівлю, ОСОБА_1 придбав під час перебування сторін у шлюбі, за спільні кошти подружжя, яка мала площу 60,30 кв. м, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що це майно є спільною власністю подружжя та з`ясувавши, що ОСОБА_2 не пропустила позовну давність правильно визначив її частку у розмірі 30,15 кв. м від загальної площі 182,8 кв. м, що становить приблизно 16,5 % від загальної площі об`єкта нерухомості і дорівнює 165/1000.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд послався на те, що ОСОБА_2 не зверталась із такими вимогами, а право власності визнано за нею на частку приміщення якого не існує, оскільки воно реконструйоване разом з іншими приміщеннями в магазин продовольчих і канцелярських товарів.

Однак, апеляційний суд не врахував, що спірне майно набуте у період шлюбу, а його подальша реконструкція, добудова, які здійснені після розірвання шлюбу, не припиняють права спільної сумісної власності тієї частини майна, яка була набута у шлюбі, а впливає на розмір часток у новоствореному об`єкті.

Твердження суду апеляційної інстанції про те, що позивач за зустрічним позовом не зверталась із вимогами про визнання права власності на новостворений об`єкт не може бути підставою для відмову у задоволенні позову. Заявлені зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 спрямовані на захист права на спільне майно подружжя, яке не було враховане під час поділу, а саме нежитлове приміщення, яке після реконструкції не припинило існування, а увійшло до складу нового об`єкта нерухомості.

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Апеляційний суд помилково скасував рішення районного суду, здійснив переоцінку доказів, надану судом першої інстанції, при цьому не вказав, які норми процесуального права порушив районний суд.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд скасував законне рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду відповідно до статті 413 ЦПК України в частині вирішення зустрічних вимог ОСОБА_2 підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та її представника - адвоката Дирдіна Олександра Олександровича задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 скасувати, в цій частині рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 27 лютого 2025 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов