ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 761/6973/23

провадження № 61-8364св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державна компанія з експорту та імпорту продукції та послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державної компанії з експорту та імпорту продукції та послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» на постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Верланова С. М., Соколової В. В., від 11 червня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної компанії з експорту та імпорту продукції та послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» (далі - Державна компанія «Укрспецекспорт») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

2. Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що він з 15 червня 2020 року займав посаду начальника Управління комплаєнсу Державної компанії «Укрспецекспорт».

3. 28 листопада 2022 року позивачу вручено повідомлення про наступне вивільнення, у якому вказано, що відповідно до наказу Державної компанії «Укрспецекспорт» від 26 листопада 2022 року № 115-ШР у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці посада, яку обіймає ОСОБА_1 , підлягає скороченню.

Крім того, у повідомленні зазначено, що станом на день його складення в Державній компанії «Укрспецекспорт» відсутня інша робота, яку міг би виконувати ОСОБА_1 з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду.

4. Наказом Державної компанії «Укрспецекспорт» від 27 січня 2023 року

№ 29-к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади.

5. Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки йому не було запропоновано жодної вакантної посади, які на той час існували у Державній компанії «Укрспецекспорт» і на зайняття яких він міг би претендувати з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду.

6. Посилаючись на викладене, позивач просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Державної компанії «Укрспецекспорт» про звільнення ОСОБА_1 від 27 січня 2023 року

№ 29-к.

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Управління комплаєнсу Державної компанії «Укрспецекспорт».

- стягнути з Державної компанії «Укрспецекспорт» на користь

ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 січня

2023 року до моменту поновлення на роботі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

7. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва, у складі судді Савицького О. А. , від 18 липня 2024 року позов задоволено.

Визнано неправомірним та скасовано наказ Державної компанії «Укрспецекспорт» від 27 січня 2023 року № 29-к про звільнення

ОСОБА_1 з посади начальника Управління комплаєнсу Державної компанії «Укрспецекспорт».

Поновлено ОСОБА_1 на вказані посаді з 31 січня 2023 року.

Стягнуто з Державної компанії «Укрспецекспорт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 січня 2023 року по 18 липня 2024 року включно у сумі 1 904 146,37 грн без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Визначено, що рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління комплаєнсу Державної компанії «Укрспецекспорт» та стягнення середнього заробітку за один місяць у сумі 112 914,37 грн без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів, підлягає негайному виконанню.

8. Суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки відповідачем не запропоновано позивачу посаду провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення Юридичного управління, яку до цього займав увільнений від роботи працівник у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації на період проходження військової служби.

9. Суд зазначив, що позивач не мав перешкод для виконання роботи юрисконсульта відділу правового забезпечення на умовах строкового трудового договору.

10. При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходив із середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 5 132,47 грн.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

11. Постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року апеляційну скаргу Державної компанії «Укрспецекспорт» задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2024 року в частині скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі змінено, викладено мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2024 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено, зменшено розмір стягнутих коштів з 1 904 146,37 грн до 1 650 553,03 грн.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2024 року залишено без змін.

12. Колегія суддів виходила з того, що суд першої інстанції помилково вказав на те, що ОСОБА_1 мала бути запропонована саме посада провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення Юридичного управління.

13. Водночас апеляційний суд зауважив, що в період з дня попередження по день звільнення у відповідача були наявні вакантні посади, у тому числі, працівників, які були мобілізовані. Судом було запропоновано відповідачу надати відомості за період з 28 листопада 2022 року по 30 січня 2023 року щодо наявності таких посад або підтвердити їх відсутність, проте відповідачем ці дані не були надані з посиланням на те, що посади мобілізованих працівників не вважаються вакантними.

14. Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено, що в період з дня попередження по день звільнення у відповідача були відсутні вакантні посади, які могли б бути запропоновані позивачу (у тому числі, й на умовах строкового договору). Довідку відповідача про відсутність вакантних посад у зазначений період, без документального підтвердження, апеляційний суд визнав неналежним доказом.

15. Зменшуючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню, апеляційний суд виходив з того, що середньоденна заробітна плата позивача становить 4 448,93 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

16. У касаційній скарзі Державна компанія «Укрспецекспорт» просить постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року скасувати, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

17. 01 липня 2025 року Державна компанія «Укрспецекспорт» подала касаційну скаргу, а 09 липня 2025 року доповнення до касаційної скарги, на постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року.

18. Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи

№ 761/6973/23. Зупинено, до закінчення перегляду в касаційному порядку, виконання постанови Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року щодо стягнення із Державної компанії «Укрспецекспорт» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 1 650 553,03 грн в частині, яка перевищує розмір заробітної плати за один місяць.

19. У серпні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

20. Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

21. Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15, від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, постановах Верховного Суду від 18 січня 2021 року у справі № 381/135/20, від 17 лютого 2021 року у справі № 235/4593/19,

від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

22. Крім того, посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 40 та частини третьої статті 492 КЗпП України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

23. Вказує на порушення апеляційним судом норм процесуального права та наявність передбачених пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підстав для скасування оскарженого судового рішення (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

24. Звертає увагу на відсутність висновку Верховного Суду щодо обов`язку роботодавця запропонували працівнику, посада якого скорочується, в якості іншої роботи тимчасову посаду працівника, призваного на військову службу під час мобілізації. Стверджує, що такі посади не є вакантними.

25. Зауважує, що апеляційний суд, посилаючись на недоведеність відповідачем відсутності вакантних посад, які могли бути запропоновані позивачу, фактично обмежився лише констатацією цього факту без перевірки чи дійсно були такі посади у відповідача. Визнаючи довідку відповідача про відсутність вакантних посад неналежним доказом, апеляційний суд не вказав назви та кількість конкретних вакантних посад, які могли бути запропоновані позивачу.

26. Пропозиція апеляційного суду надати документи щодо мобілізованих осіб, за якими в силу закону зберігались посади, є безпідставною, оскільки ці посади не є вакантними та не могли бути запропоновані позивачу. Крім того, на стадії апеляційного перегляду не можуть бути надані нові докази, тим більше без клопотання позивача про їх витребування.

27. Вважає, що апеляційний суд на стадії апеляційного перегляду справи помилково прийняв пояснення позивача, в яких зазначено про наявність у відповідача у період з 26 по 29 січня 2023 року вакантних посад працівників, призваних на військову службу під час мобілізації. До цих пояснень позивачем були долучені довідки про перелік працівників, які перебували на військовій службі. Позивачем не обґрунтовано неможливість подання цих доказів суду першої інстанції. Апеляційний суд, вказавши на право учасників справи подавати пояснення, не звернув увагу, що ці пояснення подані позивачем після спливу строку подання відзиву на апеляційну скаргу. Тому апеляційний суд вийшов за межі своїх повноважень та межі апеляційного перегляду справи.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

28. У липні 2025 року ОСОБА_1 ,в інтересах якого діє адвокат Остапенко Д. М., подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскарженої постанови, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.

29. Зазначає, що позовні вимоги обґрунтовувались саме невиконанням вимог статті 492 КЗпП України відповідачем, який не запропонував позивачу при його вивільненні наявної на підприємстві роботи. Зауважує, що позивач має вищу юридичну освіту за спеціальністю «Правознавство» та кваліфікацію юриста, а тому міг виконувати роботу провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення Юридичного управління.

30. Однак оскільки під час апеляційного перегляду справи відповідач почав заперечувати відповідність кваліфікації позивача вказаній посаді, це обумовило потребу у з`ясуванні наявності інших вакантних посад, які могли бути запропоновані позивачу.

31. Позивач надав апеляційному суду відому йому інформацію з цього питання, тоді як відповідач взагалі заперечував можливість пропонувати позивачу роботу на умовах строкового трудового договору щодо посад, які тимчасово вивільнились через мобілізацію інших працівників. Звертає увагу на висновки Верховного Суду у справах № 534/625/22 та № 759/13994/23, відповідно до яких працівникові може пропонуватись робота за строковим трудовим договором, у тому числі на час проходження військової служби іншим працівником, призваним під час мобілізації.

Обставини справи, встановлені судами

32. Наказом Державної компанії «Укрспецекспорт» від 23 квітня 2020 року № 110-к ОСОБА_1 з 24 квітня 2020 року призначено на посаду помічника генерального директора Апарату генерального директора.

33. На підставі наказу Державної компанії «Укрспецекспорт» від 15 червня 2020 року № 161-к ОСОБА_1 переведено на посаду начальника Управління комплаєнсу.

34. З наказу відповідача № 115-ШР від 26 листопада 2022 року «Про зміни у штатному розписі» вбачається, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності і штату працівників скорочено Управління комплаєнсу.

35. 28 листопада 2022 року ОСОБА_1 ознайомився із повідомленням про те, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, посада, яку він займав, підлягає скороченню. Позивача попереджено про наступне вивільнення із займаної посади 30 січня 2023 року.

36. Наказом Державної компанії «Укрспецекспорт» від 27 січня 2023 року

№ 29-к позивача з 30 січня 2023 року звільнено з посади начальника Управління комплаєнсу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності і штату працівників. Підставами звільнення визначено наказ Державної компанії «Укрспецекспорт» № 115-ШР

від 26 листопада 2022 року та повідомлення від 28 листопада 2022 року.

37. З копії диплому про вищу освіту НОМЕР_1 та додатку до нього вбачається, що рішенням державної екзаменаційної комісії від 04 лютого

2004 року ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію юрист-спеціаліст, видано диплом спеціаліста з господарсько-правової спеціалізації.

38. Згідно з довідкою № USE-25-5631 від 26 червня 2023 року, складеною начальником відділу роботи з персоналу та генеральним директором Державної компанії «Укрспецекспорт», у відповідача у період з 28 листопада 2022 року по 30 січня 2023 року вакантні посади були відсутні.

39. Відповідно до довідки-розрахунку від 07 жовтня 2024 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 4 448,93 грн.

40. На момент ухвалення рішення судом першої інстанції позивач не працював 371 робочий день.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

41. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

42. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

43. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

44. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

45. Статтею 51 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

46. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

47. Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

48. Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи.

49. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

50. Водночас роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

51. Подібний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2011 року у справі № 6-45цс11 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17.

52. За змістом частин першої-другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

53. Верховний Суд у постанові від 13 грудня 2023 року у справі № 534/625/22, вирішуючи спір про поновлення на роботі працівника звільненого на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, вказав:

«..У першу чергу пропонується робота за відповідною спеціальністю, а якщо такої роботи немає, інша робота (як вакантна посада, що відповідає кваліфікації працівника, так і вакантна посада, що передбачає виконання роботи більш низької кваліфікації або з нижчим рівнем оплати праці), яку працівник може виконувати з урахуванням стану здоров`я.

З такою пропозицією роботодавець повинен звертатися до працівника не лише при попередженні про наступне звільнення, але й протягом усього строку попередження, якщо на підприємстві з`являються нові вакансії (наприклад, при звільненні працівників інших категорій).

Водночас можуть пропонуватися і виконання роботи за строковими трудовими договорами (наприклад, на час відпустки по догляду за дитиною іншого працівника; на час проходження військової служби іншим працівником, призваним під час мобілізації), роботу на умовах неповного робочого часу тощо. Невиконання цього правила свідчить про неналежне виконання роботодавцем своїх обов`язків».

54. Апеляційний суд в оскарженій постанові врахував висновки Верховного Суду у справі № 534/625/22.

55. Крім того, ці висновки були підтверджені Верховним Судом у постанові від 23 липня 2025 року у справі № 759/13994/23 про поновлення на роботі працівника Державної компанії «Укрспецекспорт», звільненого на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників.

56. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

57. За загальним правилом, у трудових спорах саме відповідач (роботодавець) має доводити законність звільнення працівника

(див. постанови Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 207/1385/16-ц, від 15 жовтня 2025 року у справі № 757/26553/21).

58. Встановивши, що відповідачем не доведено, що в період з дня попередження по день звільнення ОСОБА_1 у відповідача були відсутні вакантні посади, які могли б бути запропоновані позивачу, у тому числі, і на умовах строкового договору, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про невиконання роботодавцем вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України, що свідчить про порушення порядку звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України та відповідно до статі 235 КЗпП України є підставою для поновлення його на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

59. Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо обов`язку роботодавця пропонувати працівнику, посада якого скорочується, в якості іншої роботи на умовах строкового договору тимчасову посаду працівника, призваного на військову службу під час мобілізації, підлягають відхиленню, з огляду, зокрема, на наявність висновків Верховного Суду у справах № 534/625/22, № 759/13994/23.

60. У розглядуваній справі, встановивши, що в період з дня попередження по день звільнення позивача у відповідача були наявні вакантні посади, у тому числі, працівників, які були мобілізовані, апеляційний суд запропонував відповідачу у судовому засіданні від 19 березня 2025 року надати дані за період з 28 листопада 2022 року по 30 січня 2023 року щодо наявності посад працівників, які були мобілізовані, або підтвердити відсутність таких посад.

Проте відповідач цих даних не надав з посиланням на те, що посади мобілізованих працівників не вважаються вакантними.

61. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

62. Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє посилання заявника на те, що апеляційний суд не вказав назву та кількість вакантних посад, які могли бути запропоновані позивачу, оскільки в цьому випадку саме процесуальна поведінка відповідача вплинула на встановлення відповідних обставин справи.

63. Крім того, апеляційний суд, вирішуючи спір по суті, правильно оцінив надану відповідачем довідку про відсутність вакантних посад на підприємстві, врахувавши, що на пропозицію суду відповідач не підтвердив викладені у довідці відомості документально, натомість заперечив саму можливість пропонування працівнику, посада якого скорочується, посад тимчасово відсутніх працівників.

Довідка виготовлена відповідачем після подання позову і не містить посилання на будь-які кадрові документи, що стали підставою для її видачі, зокрема штатний розпис підприємства, тоді як позивач не визнає обставини, зазначені у довідці.

Інших доказів на підтвердження відсутності вакантних посад на підприємствівідповідачем не надано.

64. Висновки апеляційного суду в цій частині узгоджуються із висновками Верховного Суду у постанові від 15 січня 2025 року у справі № 453/94/23.

65. Доводи касаційної скарги про вихід апеляційним судом за межі перегляду справи, є необґрунтованими, оскільки позивач, звертаючись до суду з цим позовом, вказував на незаконність свого звільнення та наголошував, що йому не були запропоновані вакантні посади, які на той час існували у Державній компанії «Укрспецекспорт» і на зайняття яких він міг би претендувати з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду.

66. Відповідач незважаючи на свій обов`язок довести законність звільнення працівника, не надав належних доказів відсутності відповідних вакантних посад ні до суду першої інстанції, ні на пропозицію апеляційного суду.

67. Доводи касаційної скарги про врахування апеляційним судом додаткових пояснень позивача не свідчать про порушення судом апеляційної інстанції основних засад (принципів) цивільного судочинства, яке б призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Під час апеляційного перегляду справи апеляційний суд, з метою повного та об`єктивного встановлення обставин справи, сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України.

68. За встановлених обставин висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15, від 18 вересня2018 року

у справі № 800/538/17, постановах Верховного Суду від 18 січня 2021 року

у справі № 381/135/20, від 17 лютого 2021 року у справі№ 235/4593/19,

від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18, на які заявник посилається у касаційній скарзі.

69. Інші доводи касаційної скарги переважно спрямовані на необхідність Верховному Суду здійснити переоцінку доказів у справі, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.

70. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду

від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).

71. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

72. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

73. Оскаржена постанова апеляційного суду є достатньо вмотивованою та містить висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

74. В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що апеляційний суд ухвалив оскаржену постанову із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права.

75. Відповідно до першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

76. Касаційна скарга Державної компанії «Укрспецекспорт» не містить доводів щодо неправильності визначеного апеляційним судом періоду та розрахунку апеляційним судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

77. Виконання судового рішення, яке було зупинено до закінчення перегляду справи в касаційному порядку, необхідно поновити

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державної компанії з експорту та імпорту продукції та послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року залишити без змін.

3. Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду

від 11 червня 2025 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара О. В. Ступак В. В. Шипович