Справа № 761/292/26
Провадження № 2-з/761/60/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2026 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Савчук Ю.Н., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ фінансів» про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачем разом із позовом подано заяву, відповідно до якої ТОВ «Світ фінансів» просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно: однокімнату квартиру загальною площею 21,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заява обґрунтована тим, що ТОВ «Світ фінансів» подано позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Ренесанс Компані» про визнання права іпотекодержателя та скасування рішень. Позов обгрунтовано тим, що спірна квартира перебувала в іпотеці ВАТ КБ «Надра» відповідно до іпотечного договору від 02.04.2008 року, ОСОБА_3 , зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 119, укладеного в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором № 125/П/73/2008-840 від 02.04.2008 року. В подальшому право вимоги до боржника за кредитним та іпотечним договорами перейшло від ПАТ КБ «Надра» як первісного кредитора до ТОВ «Світ фінансів» як нового кредитора згідно Договору про відступлення права вимоги GL3N216952 від 29.05.2020 року. Державну реєстрацію іпотеки здійснено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н.В. У зв`язку із невиконанням позичальником умов основного зобов`язання ТОВ «Світ фінансів» як іпотекодержатель звернуло стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі ст.38 Закону України «Про іпотеку» шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві. Таке право іпотекодержателя було передбачено іпотечним застереженням, що містилося в іпотечному договорі. Згідно Договору купівлі-продажу від 20.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., в реєстрі за № 1968, право власності на квартиру перейшло до ТОВ «Ренесанс Компані», у зв`язку з чим 09.11.2020 року іпотеку було припинено та виключено заборону на відчуження нерухомого майна із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. В подальшому ТОВ «Ренесанс Компані» здійснило відчуження квартири на користь ОСОБА_4 на підставі Договору купівлі-продажу від 22.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецом Р.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1921. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11.08.2022 року у справі № 761/1316/21 позов ОСОБА_2 до ТОВ «Ренесанс Компані» та ТОВ «Світ фінансів» було задоволено, визнано недійсним Договір купівлі-продажу від 20.10.2020 року № 1968 та скасовано державну реєстрацію права власності за ТОВ «Ренесанс Компані» . Вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін Постановою Київського апеляційного суду від 20.07.2023 року. В подальшому ОСОБА_2 звернулася з віндикаційним позовом до ОСОБА_4 про витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Право власності на квартиру в порядку спадкування набула дочка померлої ОСОБА_1 . Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08.05.2025 року у справі № 761/23172/22 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 було задоволено та витребувано спірну квартиру з чужого незаконного володіння. ОСОБА_1 вказане рішення суду першої інстанції було оскаржено в апеляційному порядку. Станом на даний час апеляційним судом постанову у справі за результатами апеляційного розгляду не винесено. Оскільки Договір купівлі-продажу від 20.10.2020 року в реєстрі за № 1968, відповідно до якого ТОВ «Світ фінансів» було відчужено квартиру на користь ТОВ «Ренесанс Компані», рішенням суду визнано недійсним, застосовано двосторонню реституцію, тобто повернуто сторони в попереднє становище, яке існувало до порушення права. Отже, у ТОВ «Світ фінансів» існує дійсне право іпотекодержателя стосовно спірної квартири.

Таким чином, судом встановлено, що між сторонами дійсно виник спір з приводу нерухомого майна - однокімнатної квартири загальною площею 21,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В силу приписів статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Отже, іпотека спірного нерухомого майна є чинною.

Однак за змістом ст.4 Закону України «Про іпотеку» взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки.

Отже, без державної реєстрації права іпотеки у ТОВ «Світ фінансів» не виникне прав іпотекодержателя та пріоритету на задоволення за рахунок предмету іпотеки забезпечених іпотекою вимог. При цьому заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором № 125/П/73/2008-840 від 02.04.2008 року перед позивачем залишається непогашеною, оскільки кошти, які були сплачені ТОВ «Ренесанс Компані» на користь ТОВ «Світ фінансів» за Договором купівлі-продажу від 20.10.2020 року № 1968 та які було спрямовано на погашення заборгованості за кредитним договором, повернуто позивачем покупцю у зв`язку із визнанням Договору недійсним на підставі рішення суду.

Позивач позбавлений можливості в позасудовому порядку зареєструвати в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно право іпотекиз огляду на наступне.

У постанові ВП ВС від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 Велика Палата Верховного зазначила, що скасування судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі. Запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя. Належним способом захисту іпотекодержателя, відомості про право іпотеки якого було виключено з Державного реєстру іпотек і який вважає, що іпотека є і залишилася чинною, є вимога про визнання права іпотекодержателя щодо іпотечного майна. При вирішенні такого спору суд має враховувати наявність / відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження.

Відповідно до викладеного в постанові ВП ВС від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 вчинення державної реєстрації права власності на майно позивача шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (стаття 37 Закону «Про іпотеку») або шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону «Про іпотеку») можливе лише за заявою іпотекодержателя, тобто особи, за якою зареєстроване право іпотеки на це майно. При цьому в разі якщо в Державному реєстрі зареєстроване припинення права іпотеки, то повторна реєстрація права іпотеки на підставі договору іпотеки без згоди власника майна є протиправною. За загальним правилом частини першої статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання майном належать саме власнику. Укладаючи договір іпотеки, власник фактично надає згоду і на державну реєстрацію права іпотеки на підставі договору іпотеки, але така згода стосується саме первісної реєстрації, а не наступної реєстрації після реєстрації припинення іпотеки. Отже, за відсутності згоди власника майна на повторну державну реєстрацію права іпотеки її можна здійснити тільки на підставі судового рішення. У разі якщо на момент подання заяви про державну реєстрацію права іпотеки згідно з відомостями Державного реєстру право власності на предмет іпотеки зареєстроване за іншою особою, ніж та, яка є стороною договору іпотеки як іпотекодавець, то така обставина є підставою для відмови в державній реєстрації в силу положень пункту 7 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем.

Згідно викладеного в постанові ВП ВС від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 якщо в Державному реєстрі є відомості про первинну державну реєстрацію права іпотеки на підставі відповідного договору та про припинення такого права, то повторна державна реєстрація права іпотеки на підставі такого договору суперечить зазначеним відомостям. Така суперечність наявна і тоді, коли кредитор (іпотекодержатель) уклав договір про відступлення права вимоги та прав за іпотечним договором. Отже, державний реєстратор за таких умов повинен відмовити у повторній державній реєстрації права іпотеки.

Рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для державної реєстрації права власності, а відтак у зв`язку із відсутністю на даний час у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запису про обтяження квартири іпотекою, за умови наявності якого у ОСОБА_2 відповідно до ст.9 Закону України «Про іпот еку» не було б змоги розпорядитися предметом іпотеки без згоди іпотекодержателя, ОСОБА_2 після державної реєстрації права власності буде мати можливість вільно розпорядитися квартирою, що ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду.

Позивач зазначає, що відповідач може здійснити відчуження спірної квартири або ж отримання нової позики та передачі вказаної квартири в іпотеку в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики.

Таким чином позивач вважає, що у разі відчуження вказаного нерухомого майна, для відновлення свого порушеного права позивач змушений буде ініціювати додаткові судові провадження, а відтак вжиття заходів забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

З врахуванням наведеного, сторони в судове засідання не викликались, оскільки суд прийшов до висновку про розгляд вказаної заяви за їх відсутності у відповідності до положень ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

При цьому, фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши заяву про забезпечення позову та надані до неї документи, дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У постанові ВП ВС від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 зазначено, що забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом. Тобто можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.3-4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року N 9).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову і яким чином цей захід реалізує мету його вжиття.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Вказана норма імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Згідно ч. 1, 2 ст. 151 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з приписами ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Позивач у заяві зазначає, що існує висока ймовірність того, що позичальник ОСОБА_2 , яка має непогашену заборгованість за кредитним договором перед ТОВ «Світ фінансів» зможе в будь-який момент здійснити реалізацію спірного нерухомого майна з метою уникнення від сплати цієї заборгованості, уклавши фраудаторний правочин на шкоду інтересам кредитора, що значно ускладнить або унеможливить виконання рішення суду.

Таким чином, суд, дійшов висновку про те, що позивачем подано докази того, що невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також унеможливити ефективний захист прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Враховуючи наведене, заява про забезпечення позову єобґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Згідно ч. 6 ст. 153 ЦПК України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

З врахуванням ч. 7 ст. 153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, а тому накладення арешту на зазначене майно до ухвалення рішення у справі не порушує законні права та інтереси відповідача. Останній не позбавлений права у будь-який момент звернутися до суду за скасуванням заходів забезпечення позову та навести свої доводи з цього приводу, які будуть предметом ретельного дослідження суду.

З врахуванням того, що накладенням арешту на нерухоме майно відповідач буде позбавлений лише однієї із правомочностей власника, а саме - розпорядження, що не позбавляє її права володіти та користуватися нерухомим майном, та того, що в силу приписів ст.158 ЦПК України у разі залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або ухвалення рішення про повну відмову у задоволенні позову, заходи забезпечення позову можуть бути скасовані та будуть діяти до моменту набрання рішенням законної сили, суд не вбачає підстав вимагати від позивача забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Таким чином, обставини, за яких суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення відповідно до положень ч. 3 ст. 154 ЦПК України, відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 149, 150, 151, 153, 353-354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ фінансів» про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме- задовольнити повністю.

У порядку забезпечення позову накласти арешт на нерухоме майно: однокімнату квартиру загальною площею 21,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Копію ухвали про забезпечення позову направити сторонам у справі для негайного виконання та вжиття відповідних заходів.

Суд роз`яснює, що відповідно до ч. 4 ст. 157 ЦПК України, особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку ст. 261 ЦПК України.

Суддя: