ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 470/565/24

провадження № 61-1909св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Колгосп «Прометей»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Колгоспу «Прометей» на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 08 листопада 2024 року в складі судді Орлової С. Ф. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 січня 2025 року в складі колегії суддів Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Царюк Л. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Колгоспу «Прометей» про визнання припиненим права користування земельною ділянкою та повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Колгоспу «Прометей» про визнання припиненим права користування земельною ділянкою та її повернення.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що він є спадкоємцем батька ОСОБА_2 та згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17 жовтня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 638, успадкував земельну ділянку площею 6,6300 га, кадастровий номер :02:000:0094, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Білокриницької сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області (далі - земельна ділянка).

Під час реєстрації права власності позивач дізнався, що його батько за життя 01 грудня 2013 року передав в оренду спірну земельну ділянку Колгоспу «Прометей», на підставі договору оренди строком до 05 грудня 2023 року.

Звертав увагу на те, що 20 березня та 07 травня 2024 року він направляв відповідачу листи-повідомлення про успадкування ним земельної ділянки, просив надати копію договору оренди землі, повернути земельну ділянку у зв`язку зі спливом строку оренди та здійснити оплату за користування земельною ділянкою за період з 2019 року до 2023 року. Однак жодної відповіді на вказані листи він не отримав.

Посилаючись на те, що відповідач не додержався процедури укладення договору оренди землі на новий строк, а саме не направляв на адресу батька, або на його адресу листа-повідомлення про укладення договору оренди на новий строк з проєктом такого договору, та після закінчення строку дії договору оренди продовжує користуватися належною йому земельною ділянкою, вимоги про її повернення ігнорує, плати за користування не здійснює, позивач просив суд:

- визнати припиненим право відповідача на користування належною йому земельною ділянкою;

- зобов`язати відповідача повернути йому спірну земельну ділянку

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Березнегуватський районний суд Миколаївської області рішенням від 08 листопада 2024 року позов задовольнив.

Визнав припиненим право Колгоспу «Прометей» на користування земельною ділянкою, власником якої є ОСОБА_1 .

Зобов`язав Колгосп «Прометей» повернути власнику ОСОБА_1 спірну земельну ділянку.

Стягнув з Колгоспу «Прометей» на користь ОСОБА_1 2 422,40 грн судового збору.

Додатковим рішенням від 18 листопада 2024 року Березнегуватський районний суд Миколаївської області заяву адвоката позивача про ухвалення додаткового рішення задовольнив.

Стягнув з Колгоспу «Прометей» на користь ОСОБА_1 14 200,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції керувався тим, що відповідач недотримався процедури поновлення договору оренди землі на новий строк, визначеної умовами договором та статтею 33 Закону України «Про оренду землі», тому договір оренди припинив свою дію 05 грудня 2023 року, у зв`язку з закінченням його строку, додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення між сторонами укладена не була, відповідно право оренди відповідача у встановленому порядку поновлено не було, тому відповідач зобов`язаний повернути земельну ділянку її власнику ОСОБА_1 у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на правову допомогу, суд першої інстанції керувався тим, що дії представника позивача вчиненні з метою представництва інтересів позивача та зазначені в акті № 1 наданих послуг відповідають умовам договору про надання правової допомоги, вартість наданих послуг є обґрунтованою, а загальний розмір витрат на правову допомогу є співмірним зі складністю справи, та не становитиме надмірного тягаря для відповідача.

Миколаївський апеляційний суд постановою від 21 січня 2025 року апеляційну скаргу Колгоспу «Прометей» залишив без задоволення, рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 08 листопада 2024 року - без змін.

Стягнув з Колгоспу «Прометей» на користь ОСОБА_1 2 000,00 грн витрат за надання правової допомоги у суді апеляційної інстанції.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, зазначивши про те, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги

15 лютого 2025 року адвокат Колгоспу «Прометей» Приземний С. С. через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 08 листопада 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 січня 2025 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає про неправильне застосування судами норм матеріального права (статей 25, 33 та пункту 12 Перехідних положень Закону України «Про оренду землі», статті 148 Земельного кодексу України) та порушення норм процесуального права. Також суди не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27 лютого 2022 року у справі № 274/3707/20.

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що позивач з моменту набуття право власності на спірну земельну ділянку (14 лютого 2019 року) жодного повідомлення про те, що він є стороною за договором оренди, на адресу відповідача не направляв та до липня 2024 року жодних претензій щодо користування Колгоспом «Прометей» спірною земельною ділянкою чи щодо не сплати орендної плати не звертався.

Заявник вважає, що повідомлення повинні надсилатися користувачу земельної ділянки рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручатися йому особисто під розписку. Неповідомлення орендодавцем про свої права на спадкове майно, позбавляє орендаря можливості належним чином виконати своє зобов`язання за договором оренди, у тому числі повідомити орендодавця щодо переважного права на укладання договору оренди землі на новий строк.

Вважає, що позивач умисно не звертався до відповідача із вимогою про розірвання договору оренди, його зміну або припинення, у результаті чого своїми діями порушив норми ЗК України та Закону України «Про оренду землі», на що суди не звернули уваги.

Оскільки у відповідача були відсутні дані про нового власника земельної ділянки, а саме позивача, Колгосп «Прометей» не мав фізичної та фактичної можливості повідомити орендодавця ОСОБА_1 про укладання з ним нового договору оренди земельної ділянки на новий строк.

Фактично, позивач, в усній формі, повідомив голову Колгоспу «Прометей» про смерть батька лише у травні 2024 року.

Також заявник не погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню Закон України від 24 березня 2022 року № 2145-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» та положення пункту 27 Розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України.

Звертає увагу, що строк дії договору оренди закінчився 05 грудня 2023 року, а воєнний стан продовжено, відповідно відповідач на законних та правових підставах орендує земельну ділянку згідно з нормами діючого законодавства.

Щодо порушення норм процесуального права, то зазначає, що 11 жовтня 2024 року представник відповідача подав клопотання про виклик свідків. Зазначене клопотання суд не розглянув належним чином, а в оскаржуваному рішенні не мотивував своїх висновків про відмову.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2025 року адвокат ОСОБА_4. Стефурак Є. С. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків судів не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 24 березня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Березнегуватського районного суду Миколаївської області.

15 квітня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 05 січня 2001 року, серія ІV, № 028612, ОСОБА_2 належала на праві приватної власності земельна ділянка площею 6,6300 га, кадастровий номер :02:000:0094, розташована на території Білокриницької сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т. 1, а. с. 162-167, 188, 189).

01 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та Колгоспом «Прометей» укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав в оренду Колгоспу «Прометей» спірну земельну ділянку. Право оренди зареєстровано у Державного реєстрі речових прав на нерухоме майно 05 грудня 2013 року, строком дії до 05 грудня 2023 року (т. 1, а. с. 182-184).

Відповідно до пункту 8 розділу «Строк дії договору» зазначеного договору оренди землі, договір було укладено на 10 (десять) років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на укладення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору, повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Згідно з пунктом 9 розділу «Орендна плата» договору сторони погодили розмір орендної плати за користування земельною ділянкою, порядок, форму її виплати, а саме у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки у грошовому виразі з урахуванням прибуткового податку громадян. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції; оренда плата вноситься до 01.12 щорічно. У разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,2 % несплаченої суми за кожний день прострочення.

Відповідно до розділу «Умови повернення земельної ділянки» договору, орендар взяв на себе зобов`язання, серед іншого повернути орендодавцю земельну ділянку після припинення дії договору, у стані, не гіршому порівняно з тим, в якому він одержав її в оренду.

Розділом «Зміна умов договору і припинення його дії» договору оренди передбачено, що дія договору припиняється у разі, зокрема: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи орендаря. Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішення суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається (т. 1, а. с. 82-84). Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої, а також реорганізація юридичної особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору оренди.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2

17 жовтня 2019 року державний нотаріус Березнегуватської державної нотаріальної контори Миколаївської області, видав ОСОБА_1 після смерті батька ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом № 638 на спадкове майно - спірну земельну ділянку. Право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за позивачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 24, 26).

Згідно з заявами від 20 березня та 07 травня 2024 року, відправленими відповідачу засобами поштового зв`язку, листом з описом вкладення, позивач звертався до відповідача та повідомляв, що є спадкоємцем ОСОБА_2 , просив надати копію договору оренди землі, укладеного між батьком та Колгоспом «Прометей», зареєстрованого 05 грудня 2013 року, повернути йому земельну ділянку, оскільки строк дії оренди землі закінчився 05 грудня 2023 року, та сплатити орендну плату за 2019-2023 роки (т. 1, а. с. 17, 18).

Представник відповідача визнавав факт усного звернення позивача до відповідача, в якому повідомляв про успадкування земельної ділянки та порушував питання про її повернення.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови у позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Предметом цього спору є визнання припиненим права користування земельною ділянкою та її повернення, з підстав закінчення строку дії договору оренди.

Майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (стаття 792 ЦК України).

У статті 1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі статтею 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється у разі, зокрема: закінчення строку, на який його було укладено.

У частині першій статті 777 ЦК України закріплено переважне право наймача, який належно виконує свої обов`язки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачено певну процедуру здійснення цього права.

Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов`язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - у розумний строк.

Умови договору найму при його поновлені на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

За змістом статті 126-1 ЗК України, якщо договір містить умову про його поновлення після закінчення строку, на який його укладено, цей договір поновлюється на такий самий строк і на таких самих умовах. Поновленням договору вважається поновлення договору без вчинення сторонами договору письмового правочину про його поновлення у разі відсутності заяви однієї із сторін про виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про поновлення договору. Вчинення інших дій сторонами договору для його поновлення не вимагається.

Сторона договору, яка бажає скористатися правом відмови від поновлення договору не пізніш як за місяць до дати закінчення дії такого договору, подає до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно заяву про виключення з цього реєстру відомостей про поновлення договору.

У разі відсутності заяви про виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про поновлення договору до дати закінчення дії такого договору після настання відповідної дати закінчення дії договору державна реєстрація речового права продовжується на той самий строк.

Згідно з абзацом 4 розділу IX «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі» правила, визначені статтею 126-1 ЗК України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» набрав чинності 16 січня 2020 року.

Тобто, усі договори оренди землі, які були укладені до набрання чинності цього Закону поновлюються на умовах, визначених у цих договорах за встановленими законодавством правилами, які були чинні на момент їх укладення.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 33 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проєкт додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проєктом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

У частині шостій статті 33 Закону України «Про оренду землі» визначено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється, зокрема із власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності).

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді (частини восьма, дев`ята статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що для продовження договірних орендних відносин необхідно волевиявлення на це сторін договору, досягнення ними згоди на поновлення договору із застосуванням переважного права орендаря на продовження договору оренди, у тому числі на змінених умовах (частини перша-п`ята статті 33 Закону України «Про оренду землі), або пасивна згода сторін договору на продовження договору на тих самих умовах на той самий строк - пролонгація договору (частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

Отже, із системного аналізу статей 626, 777 ЦК України та частин другої-шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі» вбачається, що для поновлення договору оренди землі з підстави продовження користування земельною ділянкою (частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі»), необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором (частина перша статті 33 Закону України «Про оренду землі»); до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк (абзац другий частини першої статті 777 ЦК України); до листа-повідомлення орендар додав проєкт додаткової угоди, продовжує користуватися виділеною земельною ділянкою (частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі»); орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору (частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

У цьому випадку договір оренди земельної ділянки продовжується на той самий строк та на тих самих умовах.

У частинах восьмій та одинадцятій статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку.

Без укладення додаткової угоди до договору оренди землі завершення процедури поновлення такого договору є неможливим. Така угода має ознаки не тільки зобов`язального, але й речового договору, оскільки засвідчує волю сторін на передання земельної ділянки у тимчасове володіння орендареві на новий строк. Тому зазначена додаткова угода згідно з пунктом 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для державної реєстрації права оренди на новий строк. Саме з цією реєстрацією закон пов`язує виникнення права оренди (стаття 125 ЗК України). Тому не можна вважати, що поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренди землі», є автоматичною пролонгацією орендних правовідносин.

Як встановили суди та відомо з матеріалів справи, 01 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та Колгоспом «Прометей» укладено договір оренди спірної земельної ділянки, який зареєстрований у встановленому законом порядку 05 грудня 2013 року.

Відповідно до положень зазначеного договору оренди землі, а саме розділу «Строк дії договору» договір було укладено на 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на укладення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору, повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Тобто строк дії договору оренди становив до 05 грудня 2023 року, тому право оренди відповідача було чинним до 05 грудня 2023 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом 17 жовтня 2019 року набув право власності на спірну земельну ділянку, а тому до нього як до спадкоємця перейшли права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки, у тому числі й за договором оренди від 01 грудня 2013 року, укладеного з відповідачем.

Згідно з частиною четвертою статті 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Відповідно до частин першої, третьої статті 148-1 ЗК України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.

Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов`язана повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). Повідомлення надсилається користувачу земельної ділянки рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручається йому особисто під розписку.

Отже, законом встановлено обов`язок особи у разі набуття права власності на земельну ділянку, що перебуває в оренді на підставі чинного договору оренди землі, повідомити орендаря про факт переходу права власності на земельну ділянку, а також надати інформацію, що дозволить орендарю виконувати обов`язок зі сплати орендної плати, а також інші умови договору.

Як відомо з матеріалів справи, позивач виконав свої зобов`язання з повідомлення орендаря про зміну орендодавця, направивши відповідачу листи 20 березня та 07 травня 2024 року, що підтверджується матеріалами справи (т. 1, а. с. 17-21).

З урахуванням встановлених обставин цієї справи, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшли обґрунтовано висновку про недотримання відповідачем вимог Закону України «Про оренду землі» та укладеного договору щодо вчинення дій передбачених для поновлення права оренди земельної ділянки.

Доказів того, що відповідач повідомляв письмово орендодавця за тридцять днів до закінчення дії договору оренди про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк, надсилав проєкт додаткової угоди до договору оренди землі на адресу ОСОБА_2 або позивача ОСОБА_4 матеріали справи не містять.

У зв`язку з чим правильними є висновки судів про те, що договір оренди спірної земельної ділянки припинив свою дію 05 грудня 2023 року, у зв`язку з закінченням строку його дії, додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення між сторонами укладена не була, відповідно право оренди відповідача у встановленому порядку поновлено не було.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Посилання у касаційній скарзі на те, що неповідомлення орендодавцем про свої права на спадкове майно, позбавило орендаря можливості належним чином виконати своє зобов`язання за договором оренди, у тому числі, повідомити орендодавця щодо переважного права на укладання договору оренди землі на новий строк, колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи.

Крім того, колегія суддів враховує те, що відповідач не надав доказів, які б підтверджували вчинення ним дій щодо письмового повідомлення колишнього орендодавця ОСОБА_2 за тридцять днів до закінчення дії договору оренди про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк та направлення йому листа та додаткової угоди.

Суди не встановили, що недотримання відповідачем вимог Закону України «Про оренду землі» та укладеного договору щодо вчинення дій передбачених для поновлення права оренди земельної ділянки мало місце у зв`язку з невиконанням орендодавцем обов`язку, передбаченого частиною третьою статті 148-1 ЗК України, тобто неповідомлення орендаря про зміну власника у місячний строк.

Отже, доводи касаційної скарги у цій частині не знайшли свого підтвердження.

Також помилковим є доводи касаційної скарги про чинність договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_2 та Колгоспом «Прометей», у зв`язку з продовженням його дії на період воєнного стану з огляду на таке.

Законом України від 24 березня 2022 року № 2145-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» доповнено розділ Х «Перехідні положення» ЗК України пунктами 27, 28, згідно з якими під час дії воєнного стану вважаються поновленими на один рік без волевиявлення сторін відповідних договорів і без внесення відомостей про поновлення договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно договори оренди, суборенди, емфітевзису, суперфіцію, земельного сервітуту, строк користування земельними ділянками щодо яких закінчився після введення воєнного стану, щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення, зокрема приватної власності. Цей Закон набрав чинності 07 квітня 2022 року.

Отже, вказаним законом прямо визначено юридичний факт, з яким закон пов`язує поновлення дії договорів оренди саме без волевиявлення сторін.

З дня набрання чинності Законом України від 19 жовтня 2022 року № 2698-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель», тобто з 19 листопада 2022 року, автоматична пролонгація договорів оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, укладених з фізичними особами, скасована.

Аналіз наведених положень ЗК України дає підстави для висновку, що у період із 07 квітня 2022 року до 19 листопада 2022 року договори оренди земельної ділянки були поновлені на один рік без волевиявлення сторін договору, строк яких сплинув у цей проміжок часу.

Подібний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 563/376/22-ц (провадження № 61-47св23), в якій надавалося тлумачення наведених вище двом законам України.

Враховуючи те, що строк договору оренди землі укладеного 01 грудня 2013 року, державна реєстрація якого відбулась 05 грудня 2013 року, закінчився 05 грудня 2023 року, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню закон, чинний на момент закінчення строку дії договору оренди, тобто станом на 05 грудня 2023 року. У цей період діяв пункт 27 розділу X «Перехідні положення» ЗК України у редакції Законом України від 19 жовтня 2022 року № 2698-IX.

У зв`язку з чим помилковим є посилання відповідача в касаційній скарзі на чинність договору оренди землі та проводження строку його дії на підставі змін внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» та дію воєнного стану на території України.

Враховуючи викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання припиненим права користування земельною ділянкою та її повернення є правильними та обґрунтованими, такими, що прийнятті з дотриманням норм матеріального права та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27 лютого 2022 року у справі № 274/3707/20, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами першої та апеляційної інстанцій у цій справі, не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду у справі № 274/3707/20.

Так у справі № 274/3707/20 предметом розгляду було розірвання договорів оренди та стягнення невиплаченої орендної плати. Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог, керувався тим, що після отримання відомостей про наявність спадкоємця померлого орендодавця відповідач сплатив орендну плату за договорами, а тому в даному випадку відсутні достатні підстави для розірвання договорів оренди через належне виконання орендарем обов`язку щодо сплати орендної плати. Крім того, суд зазначив, що звернення позивача до суду з позовом про розірвання договору оренди менше ніж через місяць після направлення повідомлення орендарю про перехід права власності на земельні ділянки не узгоджується із засадами розумності, добросовісності та справедливості, визначеними статтею 3 ЦК України, а тому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У зв`язку з чим необґрунтованими є доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків, викладених у зазначеній постанові Верховного Суду, оскільки встановлені судами у цій справі фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України, та до незгоди заявника з висновком щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів, що свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України у такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Колгоспу «Прометей» залишити без задоволення.

Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 08 листопада 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко