Справа № 347/1306/25
Провадження № 22-ц/4808/197/26
Головуючий у 1 інстанції КРИЛЮК М. І.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Мальцевої Є.Є., Пнівчук О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чутченка Сергія Олексійовича на рішення Косівського районного суду від 20 листопада 2025 року, ухвалене в складі судді Крилюк М.І. в м. Косові, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання,

в с т а н о в и в:

У червні 2025 року ТОВ «ФК «Гефест» звернулося до суду з позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 23.06.2008 між ОСОБА_2 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено Кредитний договір № 014/0042/82/88704, на підставі якого ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 10 900,00 доларів США, строком до 22.06.2018.

25.06.2008 між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» з метою забезпечення виконання за Кредитним договором, укладено Договір іпотеки № 2592.

Рішенням Косівського районного суду від 12.04.2010 у справі № 2-379/2010 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» солідарно стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованість в сумі 134 186,72 гривні з метою погашення заборгованість за Кредитним договором.

05.09.2013 рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області у справі №2-379/2010 скасовано рішення Косівського районного суду від 12.04.2010 в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 , та прийнято нове рішення, яким вирішено: в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 014/0042/82/88704 від 23.06.2008 в розмірі 16 773 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 134 186,72 грн., звернути стягнення на нерухоме майно згідно договору іпотеки земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Рафффайзен Банк Аваль» № 2592 від 25.06.2008, - шляхом її продажу з прилюдних торгів.

13.08.2020 ухвалою Косівського районного суду у справі № 347/1399/20 замінено стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Гефест».

Станом на дату подачі позову вищезазначене рішення суду не виконано.

Посилається на те, що згідно вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розрахунок 3% річних (ст. 625 ЦК) за порушення зобов`язання з повернення кредиту, що зафіксовано в рішенні суду, в розмірі 134 186,72 грн розраховані за період з 30.03.2017 по 23.02.2022 з урахуванням карантину та періоду дії воєнного стану в загальній сумі 19 753,01 грн.

Інфляційне нарахування на заборгованість в сумі 134 186,72 грн за період з 30.03.2017 по 23.02.2022 складає 65 069,82 грн.

Таким чином 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання, що підлягають стягненню, складають 84 822,83 грн.

Просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Гефест» суму в розмірі 84 822,83 грн - 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12.04.2010 у справі № 2-379/2010. Стягнути пропорційно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Гефест» судовий збір в сумі 2 422,4 гривень та витрати на правову допомогу в сумі 40 500,00 грн.

Рішенням Косівського районного суду від 20 листопада 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гефест» 84 822,83 гривень - 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12.04.2010 № 2-379/2010. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гефест» із кожного в рівних частинах по 1 211,20 грн витрат по оплаті судового збору, а також по 1 500 грн у відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу.

На вказане рішення суду представник ОСОБА_1 адвокат Чутченко С.О. подав апеляційну скаргу. Вважає таке рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного встановлення обставин справи.

Вважає, що суд першої інстанції проігнорував фундаментальні принципи цивільного судочинства, зокрема принцип правової визначеності (res judicata), не застосував норми про позовну давність, які підлягали обов`язковому застосуванню, та помилково ототожнив правовий статус майнового поручителя (іпотекодавця) зі статусом боржника у основному зобов`язанні.

Зазначає, що ОСОБА_1 виступила у кредитних правовідносинах ОСОБА_2 з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» виключно як майновий поручитель (іпотекодавець). Вона не підписувала договір поруки у розумінні статей 553-559 ЦК України, який передбачав би солідарну відповідальність усім своїм майном. Її відповідальність була і залишається обмеженою вартістю конкретно визначеного предмета іпотеки відповідно до статті 11 Закону України «Про іпотеку». Однак, цей факт був повністю проігнорований судом першої інстанції.

05 вересня 2013 року Апеляційний суд Івано-Франківської області ухвалив рішення у справі № 2-379/2010 (провадження № 22ц/779/2277/2013), яким змінив правовий статус скаржника у виконавчому процесі. Відмовив у стягненні коштів з ОСОБА_1 особисто та задовольнив вимоги банку в частині звернення стягнення на предмет іпотеки земельну ділянку площею 0,09 га, шляхом її продажу з прилюдних торгів.

І це судове рішення набрало законної сили 05.09.2013.

Протягом семи років після ухвалення рішення апеляційного суду (з 2013 по 2020 рік) первісний кредитор (АТ «Райффайзен Банк Аваль») не здійснив реального виконання рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. А 13 серпня 2020 року ухвалою Косівського районного суду у справі № 347/1399/20 було замінено стягувача з банку на його правонаступника ТОВ «ФК «Гефест». Тобто ТОВ «ФК «Гефест» набуло право вимоги, яке вже було прострочене у часі (щодо строків пред`явлення виконавчого листа) та обмежене судовим рішенням 2013 року (щодо характеру відповідальності скаржника).

Суд першої інстанції, розглянувши справу, ухвалив рішення, яким повністю проігнорував правову позицію апеляційного суду від 2013 року, застосував конструкцію солідарної відповідальності до іпотекодавця, мотивуючи це тим, що зобов`язання виникло з рішення суду (ч. 5 ст. 11 ЦК України) і є грошовим.

Вказує, що зобов`язання іпотекодавця (який не є боржником за кредитним договором) не є грошовим у класичному розумінні. Його зміст полягає у забезпеченні виконання основного зобов`язання майном. У разі невиконання боржником основного зобов`язання, іпотекодавець відповідає предметом іпотеки, а не грошима (ст. 11 Закону України "Про іпотеку»).

Посилається на практику Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц про те, що поручитель і майновий поручитель є суб`єктами різних за змістом цивільних правовідносин... до іпотечних правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення параграфа 3 глави 49 ЦК України (порука)... Жодним із названих нормативних актів не передбачено солідарну відповідальність боржника за кредитним договором та іпотекодавцем. А також на практику Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 522/12901/17-ц про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення коштів є різними способами захисту прав. Якщо суд ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, це не створює грошового зобов`язання іпотекодавця сплатити суму боргу.

Зазначає, що рішенням суду 2013 року було визначено спосіб виконання зобов`язання для ОСОБА_1 продаж земельної ділянки. Вона не мала обов`язку сплачувати 134 186,72 грн. Отже, вона не могла «прострочити» сплату цієї суми в розумінні ст. 625 ЦК України.

Також вважає помилкою суду першої інстанції ігнорування факту спливу позовної давності та неправильне застосування законодавства про карантин COVID-19 та воєнний стан. На його думку позивач звернувся з позовом після спливу позовної давності. Оскільки строк давності за основною вимогою (виконання рішення суду від 05.09.2013) сплив 06.09.2016, то будь-які вимоги про нарахування відсотків чи інфляційних після цієї дати є безпідставними, оскільки саме право на примус перестало існувати. І так як строк позовної давності у цій справі сплив ще у 2016 році, він не міг бути продовжений у 2020 році. Також суд проігнорував дію Закону України № 533-IX, який встановив мораторій на нарахування штрафних санкцій та неустойки за споживчими кредитами у період карантину (з березня 2020 року), не перевірив правильність розрахунку позивача.

Вважає несправедливим і розподіл судових витрат.

Просить скасувати рішення Косівського районного суду від 20 листопада 2025 року в частині задоволення вимог до ОСОБА_1 та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 відмовити, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» на користь до ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги.

ТОВ «ФК «Гефест» подало пояснення (відзив на апеляційну скаргу).

Щодо доводів апеляційної скарги про обмежений характер відповідальності майнового поручителя, відсутність грошового зобов`язання та застосування принципу res judicata зазначає, що відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виключно у разі його повного та належного виконання. Сам по собі факт ухвалення рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не свідчить про виконання грошового зобов`язання і не є підставою для його припинення. Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.09.2013 лише визначило спосіб можливого задоволення вимог кредитора шляхом реалізації предмета іпотеки з прилюдних торгів, однак не підтверджує факту такого продажу та погашення заборгованості. Жодного належного та допустимого доказу реалізації предмета іпотеки у порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку», заявником не надано. Нереалізація предмета іпотеки не позбавляє кредитора права звертатися до суду з вимогами про захист порушеного грошового права, у тому числі шляхом застосування статті 625 ЦК України. У такому випадку зобов`язання майнового поручителя не припиняється, оскільки відсутні докази фактичного виконання судового рішення або погашення боргу в інший спосіб. Після ухвалення судового рішення первісне зобов`язання трансформується у судове грошове зобов`язання, яке існує до моменту його повного виконання. Посилання заявника на принцип преюдиційності та res judicata є безпідставними, оскільки застосування статті 625 ЦК України не є переглядом чи переоцінкою рішення 2013 року, а становить окремий спосіб захисту порушеного права кредитора у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги про тривалу бездіяльність кредитора та його правонаступників у виконавчому провадженні вказує, що такі не відповідають фактичним обставинам справи. На виконання рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.09.2013 23.10.2013 року було видано виконавчий лист, що підтверджено ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 17.01.2019 у справі №347/76/19. У подальшому первісний кредитор повторно звертався із заявою про відкриття виконавчого провадження після повернення виконавчого документа органом державної виконавчої служби, однак не отримав постанови про завершення виконавчого провадження чи повернення оригіналу виконавчого листа. Саме з цієї причини АТ «Райффайзен Банк Аваль» був змушений звернутися до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для його пред`явлення. Відмова суду у задоволенні такої заяви не свідчить про припинення зобов`язання або втрату кредитором права на судовий захист, а лише підтверджує неможливість примусового виконання рішення у виконавчому провадженні на відповідному етапі. Надалі правонаступник кредитора вжив процесуальних дій щодо заміни сторони у виконавчому документі, що підтверджується ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13.08.2020.

При цьому Верховний Суд у постанові від 28.09.2021 у справі № 759/4755/19 дійшов висновку, що пропуск строку для пред`явлення виконавчого документа не має правового значення для вирішення питання про відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитор уже скористався судовим захистом і зобов`язання підтверджене судовим рішенням, таке зобов`язання не є натуральним, а боржник не звільняється від наслідків його невиконання, передбачених статтею 625 ЦК України.

Більше того, невиконання судового рішення протягом понад десяти років є наслідком поведінки самих відповідачів, які мали можливість як добровільно, так і у порядку примусового виконання виконати судове рішення, однак цього не зробили. Верховний Суд у постанові від 29.11.2019 у справі № 805/5043/15-а прямо зазначив, що сторона не вправі посилатися на обставини, які виникли внаслідок невиконання нею судового рішення, що набуло законної сили.

Крім того, обов`язок доведення факту погашення заборгованості покладається саме на боржника, а не на кредитора, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08.06.2022 у справі № 913/618/21.

Також звертає увагу на мораторій з 2014р. на валютні кредити, що не давало можливості виконати рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Щодо строків позовної давності, дії карантину та воєнного стану, вказує, що вимоги про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України, є наслідком прострочення виконання грошового зобов`язання та мають характер триваючого правопорушення. Право кредитора на звернення до суду щодо таких вимог виникає щоденно до моменту фактичного виконання зобов`язання, у зв`язку з чим позовна давність застосовується не до зобов`язання в цілому, а до кожного окремого періоду нарахування. Перебіг позовної давності був зупинений з 30.03.2020 та залишався зупиненим протягом усього періоду дії карантину. Крім того, перебіг позовної давності був зупинений також у зв`язку з введенням воєнного стану. Отже нарахування трьох відсотків річних відповідно до статті 625 ЦК України здійснювалося у межах строку позовної давності: з 30.03.2017 по 30.03.2020, а введення карантину та воєнного стану обґрунтовано зупинило перебіг позовної давності, що зумовило правомірність нарахування санкцій до 23.02.2022. Посилання заявника на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16, є необґрунтованими, оскільки зазначена справа була розглянута до внесення змін до Цивільного кодексу України щодо зупинення та продовження строків позовної давності у зв`язку з карантином та воєнним станом, а тому не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Щодо доводів про дію мораторіїв та нарахування на період їх дії вказує, що такі є необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права. Заявник ототожнює поняття штрафних санкцій із правовими наслідками, передбаченими статтею 625 ЦК України, що є помилковим. Верховний Суд неодноразово наголошував, що дія мораторіїв, установлених у період карантину або воєнного стану, поширюється виключно на штрафні санкції, але не виключає можливості нарахування та стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, які є елементом грошового зобов`язання та невід`ємним наслідком його порушення.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду від 20 листопада 2025 року без змін, стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Гефест» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18 000,00 грн.

Представник ОСОБА_1 адвокат Чутченко С.О. подав додаткові пояснення (заперечення на відзив на апеляційну скаргу), в яких зазначив, що ОСОБА_1 є майновим поручителем, а не боржником у грошовому зобов`язанні, що виключає застосування до неї ст. 625 ЦК України в тому вигляді, як це тлумачить позивач.

Суд першої інстанції та позивач ігнорують рішення апеляційного суду від 05.09.2013, яке чітко обмежило відповідальність апелянта вартістю предмета іпотеки та скасувало її особисту (солідарну) відповідальність.

Строки позовної давності за основною та додатковими вимогами спливли у 2016 році. А законодавчі зміни 2020 року (карантин) та 2022 року (воєнний стан) не мають зворотної дії в часі і не можуть відновити строки, які закінчилися за роки до їх прийняття.

Просить задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ціна позову у цій справі не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, справа є малозначною в силу прямої вказівки закону.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволення позовних вимог до відповідача ОСОБА_1 . Тому апеляційним судом переглядається тільки в цій частині.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині зазначеним вимогам не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Косівського районного суду від 12.04.2010 у справі № 2-379/2010 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 134 186,72 грн заборгованості за Кредитним договором №014/0042/82/88704 від 23.06.2008 (а.с. 12-14).

05.09.2013 рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області у справі № 2-379/2010 рішення Косівського районного суду від 12.04.2010 в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно та в частині стягнення з останньої заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку разом із ОСОБА_2 скасовано та постановлено в цій частині нове рішення. В рахунок погашення заборгованості по Кредитному договору №014/0042/82/88704 від 23.06.2008 в розмірі 16 773 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 134 186,72 грн, звернуто стягнення на нерухоме майно згідно Договору іпотеки земельної ділянки, укладеного між ВАТ «Рафффайзен Байк Аваль» та ОСОБА_1 25.06.2008 площею 0,09 га, кадастровий номер 26:236:879:01:02:002:0104, що знаходиться в с. Тюдів, ур. Підгора Косівського району Івано-Франківської області, належить ОСОБА_1 на праві власності згідно Державного акту на право власності ЯЕ № 857206, виданого 08.04.2008, шляхом її продажу з прилюдних торгів, та за рахунок одержаних від реалізації коштів задовольнити вимоги ВАТ «Рафффайзен Байк Аваль», із визначенням початкової ціни предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Залишок коштів після продажу земельної ділянки з прилюдних торгів повернути ОСОБА_1 (а.с. 15-17).

Ухвалою Косівського районного суду від 13.08.2020 у справі № 347/1399/20 замінено стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «Фінансову компанію «Гефест» у виконавчих листах № 2-379/10, виданих Косівськимо районним судом відносно ОСОБА_2 та відносно ОСОБА_1 (а.с. 18-20).

Доказів виконання вищевказаного рішення суду матеріали справи не містять.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції керувався тим, що виходячи з наведених норм права та правових висновків Верховного суду, суд вважає правомірним застосування до спірних відносин положень частини другої статті 625 ЦК України. Відповідачами не надано доказів на спростування доводів позовної заяви щодо невиконання рішення Косівського районного суду від 12.04.2010 у справі №2-379/2010 та рішення Івано-Франківського апеляційного суду в цій справі від 05.09.2013. Розрахунок проведено в межах строку позовної давності. Грошове зобов`язання, на яке нараховується фінансова санкція 3% річних, виникло на підставі рішення Косівського районного суду від 12.04.2010 №2-379/2010, а тому надається лише рішення суду, умови кредитного договору в даній справі не застосовуються. Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд прийшов до висновку про наявність визначених законом підстав для стягнення з обох відповідачів в солідарному порядку на користь позивача 3% річних за невиконання грошового зобов`язання. Також, виходячи зі змісту заявлених вимог та складності справи, суд вважав, що з відповідачів на користь позивача слід стягнути 3 000 грн витрат на правничу допомогу із 40 500,00 грн заявлених, та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Однак, апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками, з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628.1475.19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753.8671.21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду».

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною першою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Так, відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18), від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23).

Таким чином, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за весь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.Право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 757/20201/22-ц (провадження № 61-8144св23).

У постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання з часу набрання чинності Законом № 540-IX до 23.02.2022 без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим.

Аналогічні висновки висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року в справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) з подібними правовідносинами, постанові Верховного Суду від 23 липня 2025 року у справі № 688/225/24 (провадження № 61-9578св24).

Отже, суд прийшов до вірного висновку про застосування до спірних відносин положень частини другої статті 625 ЦК України.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що звертаючись до суду з цим позовом, ТОВ «ФК «Гефест» просило стягнути на його користь 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання солідарно з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посилаючись при цьому на Договір іпотеки №2592 від 25.06.2008, рішення Косівського районного суду від 12.04.2010 у справі № 2-379/2010, яким було стягнуто на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 134 186,72 грн.

Однак, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.09.2013 у справі № 2-379/2010 рішення Косівського районного суду від 12.04.2010 в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно та в частині стягнення з останньої заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку разом із ОСОБА_2 скасовано та постановлено в цій частині нове рішення. В рахунок погашення заборгованості по Кредитному договору №014/0042/82/88704 від 23.06.2008 в розмірі 16 773 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 134 186,72 грн, звернуто стягнення на нерухоме майно згідно договору іпотеки земельної ділянки, укладеного між ВАТ «Рафффайзен Байк Аваль» та ОСОБА_1 25.06.2008 площею 0,09 га, кадастровий номер 26:236:879:01:02:002:0104, що знаходиться в с. Тюдів, ур. Підгора Косівського району Івано-Франківської області, належить ОСОБА_1 на праві власності згідно Державного акту на право власності ЯЕ № 857206, виданого 08.04.2008, шляхом її продажу з прилюдних торгів, та за рахунок одержаних від реалізації коштів задовольнити вимоги ВАТ «Рафффайзен Байк Аваль», із визначенням початкової ціни предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Залишок коштів після продажу земельної ділянки з прилюдних торгів повернути ОСОБА_1 (а.с. 15-17).

Відповідно до положень ст.ст. 541, 543 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Правовідносини з іпотеки врегульовані як у ЦК України, так і у Законі України № 898-IV «Про іпотеку».

Відповідно до Закону № 898-IV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Визначення іпотеки передбачено й у статті 575 ЦК України, згідно з якою іпотека - це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності (частина четверта статті 3 Закону № 898-IV).

Відповідно до визначення термінів у статті 1 Закону № 898-IV основне зобов`язання - це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Згідно із чинним законодавством іпотекою забезпечуються зобов`язання або вимоги, які можуть виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Безпосередньо Законом № 898-IV визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, а отже, іпотека не може існувати самостійно без основного зобов`язання.

Суб`єктами іпотечних правовідносин Закон № 898-IV визначає іпотекодавця та іпотекодержателя.

Відповідно до визначень, що містяться в статті 1 цього Закону, іпотекодержателем є кредитор за основним зобов`язанням.

Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Майновий поручитель це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника.

Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки (частина перша статті 11 цього Закону).

Згідно зі статтею 546 ЦК України порука та застава визначені як окремі види забезпечення зобов`язань. Поручитель і майновий поручитель є суб`єктами різних за змістом цивільних правовідносин. Поручитель є суб`єктом такого виду забезпечення виконання зобов`язання, як порука, а майновий поручитель є суб`єктом іншого виду забезпечення виконання зобов`язання - застави. Правовий статус поручителя й майнового поручителя врегульовано окремо, із суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення та для вирішення спорів за їхньої участі шляхом безпосередного застосування відповідних норм цивільного закону.

Оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобов`язань, регулювання якого здійснюється статтями 572-593 глави 49 ЦК України і спеціальним законом, то до іпотечних правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення параграфа 3 глави 49 ЦК України (постанови Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі № 3-43гс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-109цс14).

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі № 521/19852/18 (провадження № 61-1497св21), жодним із названих нормативних актів не передбачено солідарну відповідальність боржника за кредитним договором та іпотекодавцем.

Отже, можна зробити висновок, що боржник за основним зобов`язанням та майновий поручитель - іпотекодавець не є солідарними боржниками, оскільки солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо передбачених законом або договором (стаття 541 ЦК України).

Законом України «Про іпотеку» солідарної відповідальності боржника за основним зобов`язанням та майнового поручителя в разі порушення боржником зобов`язання не передбачено. Крім того, у цьому Законі в частині першій статті 11 визначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Тобто обсяг відповідальності майнового поручителя обмежений вартістю майна, переданого ним в іпотеку, у зв`язку із чим збільшення обсягу відповідальності майнового поручителя неможливе (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц, провадження № 14-32цс20).

У справі, яка переглядається, боржник і майновий поручитель (іпотекодавець) відмінні.

ОСОБА_1 відповідно до Договору іпотеки земельної ділянки від 25.06.2008 є саме іпотекодавцем (майновим поручителем), який несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником ОСОБА_2 основного зобов`язання за Кредитним договором №014/0042/82/88704 від 23.06.2008 в межах належного їй нерухомого майна та в межах його вартості, відповідно до рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області у справі № 2-379/2010 від 05.09.2013; не є поручителем виконання кредитних зобов`язань за кредитним договором; а отже у неї відсутня солідарна відповідальність перед кредитором щодо невиконання боржником взятих на себе кредитних зобов`язань; відтак, не повинна нести солідарну відповідальність разом з ОСОБА_2 щодо погашення суми заборгованості за кредитом, його складових та коштів на підставі ст. 625 ЦК України, в тому числі 3% річних та інфляційних втрат за невиконання божником його зобов`язань про стягнення боргу.

Отже, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог щодо солідарного стягнення з боржника ОСОБА_2 та іпотекодавця ОСОБА_1 коштів в порядку ст. 625 ЦК України (3% річних та інфляційних втрат), суд першої інстанції, належним чином не врахував вказані норми матеріального права, фактичні обставини справи та прийшов до помилкового висновку про задоволення позову в цій частині, не врахувавши відсутності таких підстав для його задоволення.

І в цій частині колегія суддів вважає обґрунтованими аргументи апеляційної скарги.

З огляду на зазначене, рішення суду першої інстанції слід змінити, виключивши з абзацу другого резолютивної частини рішення суду посилання на стягнення 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 84 822,83 грн з ОСОБА_1 , тобто зазначена сума підлягає стягненню лише з ОСОБА_2 .

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача (ч. 1 статті 141 ЦПК України, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає зміні, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви 2422,40 грн та на професійну правничу допомогу, у визначеному судом розмірі 3000,00 грн, підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Гефест».

Також з позивача на користь апелянта підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 3633,60 грн.

Згідно вимог пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, тому судове рішення у цій справі в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чутченка Сергія Олексійовича задовольнити.

Рішення Косівського районного суду від 20 листопада 2025 року змінити, виключивши з абзацу другого резолютивної частини рішення суду посилання на стягнення 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 84 822,83 грн з ОСОБА_1 .

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (, адреса реєстрації: 01042, м. Київ, вул. Брановицького Ігоря, буд. 3) 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп. судового збору, сплаченого за подання позову, та 3000 (три тисячі) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (, адреса реєстрації: 01042, м. Київ, вул. Брановицького Ігоря, буд. 3) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 жительки АДРЕСА_2 ) 3633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн 60 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча О.О. Томин

Судді: Є.Є. Мальцева

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 02 лютого 2026 року.