Справа № 182/4704/25
Провадження № 2/0182/917/2026
12.01.2026 м. Нікополь
Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Рунчевої О.В., розглянувши в м. Нікополі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Козадаєва Наталя Юріївна, до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
29.07.2025 року представник позивача ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним вище позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги наступним.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.11.2024 року ОСОБА_1 визнаний наймачем квартири АДРЕСА_1 . 22.04.2025 року він уклав відповідний договір найму житла з КП «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради. 29.04.2025 року ОСОБА_1 зареєстрував своє місце проживання в зазначеній вище квартирі. Окрім позивача, в даній квартирі також зареєстрований його брат ОСОБА_2 . Попереднім квартиронаймачем була мати позивача ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ще за життям матері ОСОБА_2 , тобто відповідач по справі, виїхав з квартири на інше місце проживання. З того часу будь-який контакт з ним відсутній. З метою розшуку брата позивач звертався до правоохоронних органів, але встановити його місце перебування не виявилось можливим.

На теперішній час позивач має бажання приватизувати дану квартиру, але реалізувати своє право не може, оскільки потрібна згода всіх повнолітніх осіб, зареєстрованих в житловому приміщенні. Крім того, позивач несе додаткові матеріальні витрати по сплаті комунальних послуг за особу, яка фактично в квартирі не проживає.

Враховуючи вказані обставини, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки він більше шести місяців без поважної причини не проживає за місцем своєї реєстрації.

Ухвалою Нікопольського міськорайонного суду Дніпропетровської області від 21.08.2025 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Вказана ухвала з копією позову та додатками до нього була направлена за місцем реєстрації відповідача, що підтверджується конвертом, який повернувся на адресу суду 22.09.2025 року з відміткою про не вручення у зв`язку з закінченням терміну зберігання (а.с.24).

Відповідачу був наданий п`ятнадцятиденний строк з дня отримання такої ухвали на подачу відзиву на позовну заяву. Відповідач своїм правом не скористався, відзиву, заяв, клопотань на адресу суду не направив.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом, Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.11.2024 року ОСОБА_1 визнаний наймачем квартири АДРЕСА_1 , рішення набуло чинності 30.12.2024 року (а.с.6-9).

Згадана вище квартира є комунальною власністю територіальної громади м. Нікополя та перебуває на балансі КП «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради.

22.04.2025 року ОСОБА_1 уклав з КП «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської радидоговір найму житла, згідно якого Наймодавець передав Наймачу, тобто ОСОБА_1 , у користування квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10).

29.04.2025 року позивач зареєстрував своє місце проживання в зазначеній вище квартирі, про що свідчить довідка виконавчого комітету Нікопольської міської ради №7281 від 24.07.2025 року (а.с.11).

Окрім позивача, в даній квартирі з 26.08.2011 року зареєстрований брат позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Однак з 2015 року він не проживає за місцем своєї реєстрації, що підтверджується актом про непроживання №64 від 06.05.2025 року, складеним головою правління ОСББ «Жуковського -112» та підписаний сусідами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с.5).

Позивач приймав міри щодо визначення місцезнаходження його брата ОСОБА_2 та звертався до правоохоронних органів з метою його розшуку. Однак, згідно довідки начальника Нікопольського РВП ГУНП в Дніпропетровській області Ігоря Варави, місцезнаходження ОСОБА_2 невідоме та встановити його не виявилось можливим (а.с.13).

Отже, відповідач не проживає і не користуються спірним житловим приміщенням понад шість місяців, не виконує свої зобов`язання по оплаті комунальних послуг, не цікавиться ним і не підтримує приміщення в належному стані. Таким чином, суд вважає доказаним факт, що відповідач понад шість місяців відсутній за місцем своєї реєстрації.

Реєстрація відповідача в даному житловому приміщенні створює позивачу перешкоди в користуванні ним, ОСОБА_1 вимушений нести додаткові витрати при оплаті комунальних послуг, крім того, не може реалізувати своє право на приватизацію даного житла.

Поважних причин непроживання відповідача в зазначеній квартирі судом не встановлено.

У добровільному порядку вирішити даний спір не представляється за можливе.

Правовідносини що склалися між сторонами, виникли із житлових та цивільних правовідносин та врегульовані нормами Житлового та Цивільного кодексів України.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

До відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також норми Цивільного кодексу України (ст. 62 ЖК України).

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст. 9 ЖК України).

Частинами 1, 2 ст. 71 ЖК України встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно з ч. 2 ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

П. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами та доповненнями), передбачено, що відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це.

Верховний Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло (04 жовтня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 520/7767/19, провадження № 61-3153св22 (ЄДРСРУ № 114187334).

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення».

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц (провадження № 61-46621св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 227/1044/20 (провадження № 61-15632ск20).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («KryvitskaandKryvitskyyv.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentnerv.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009).

При цьому визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку (згідно ст. 72 Житлового кодексу України).

При розгляді справи було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає без поважних причин за місцем реєстрації більше 10 років. За весь період відсутності відповідач у квартирі не з`являвся, не здійснив жодних дій, які б свідчили, що він має намір користуватися спірною квартирою. Позивач перешкод у користуванні помешканням відповідачеві не створював.

Таким чином, оскільки відповідач за вказаною адресою не проживає більше 10 років, не оплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальними послугами, не несе інших витрат, суд вважає, що ОСОБА_2 вважається таким, що втратив право користування ним.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є самостійною підставою для зняття такої особи з місця її реєстрації.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір» та ст. 141 ЦПК України із відповідача підлягає стягненню судовий збір, однак позивач не наполягав на відшкодуванні судових витрат.

Керуючись ст.ст. 9, 71, 72, 107 ЖК України, ст. ст. 141, 223, 258, 259, 264, 265, 273, 280, 281, 282, 284, 289, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Козадаєва Наталя Юріївна, до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О. В. Рунчева