ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/1640/25 Номер провадження 22-ц/814/812/26Головуючий у 1-й інстанції Старокожко В. П. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді доповідача Дорош А. І.

Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.

при секретарі: Коротун І. В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Жаги Едуарда Григоровича

на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2025 року, ухвалене суддею Старокожком В. П., повний текст рішення складений дата не вказана

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айконс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

21.07.2025 ТОВ «ФК «Айкос» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Айконс» заборгованість за кредитним договором №/517817 від 25.05.2020 у сумі 11 500 грн, яка складається з: - простроченої заборгованості за сумою кредиту у розмірі 5 000 грн; - простроченої комісії і відсотками у розмірі 6 500 грн; стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Айконс» судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» 25.05.2020 в електронній формі було укладено кредитний договір №/517817. Сума виданого кредиту 5 000,00 грн, дата надання кредиту - 25.05.2020, строк кредиту - 30 днів, стандартна процентна ставка - 2,50% в день. 20.08.2021 між ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» та ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» укладено договір факторингу №1-20/08/2021, відповідно до умов якого до останнього перейшло право вимоги, зокрема, за договором №/517817 від 25.05.2020. 25.08.2021 між ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» та позивачем укладено договір факторингу №1-25/08/2021, відповідно до умов якого до останнього перейшло право вимоги, зокрема, за договором №/517817 від 25.05.2020. У зв`язку із невиконанням відповідачем умов договору, заборгованість останнього перед позивачем становить 11 500,00 грн.

01.09.2025 до Хорольського районного суду Полтавської області надійшла заява ТОВ «ФК «Айкос» про розподіл/відшкодування/компенсацію судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, в якій просили суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Айкос» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 500 грн (а.с. 43-45).

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айконс», представник позивача Пархомчук Сергій Валерійович до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айконс» заборгованість за договором про надання фінансового кредиту №/517817 від 25.05.2020 у розмірі 8 750 грн, з яких: - 5 000,00 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту; - 3 750,00 грн - прострочена заборгованість за відсотками.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айконс» 1843,20 грн понесених ним і документально підтверджених судових витрат по сплаті судового збору та 7 989,45 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки за умовами договору нарахування відсотків за користування кредитом мало здійснюватися виключно за 30 днів, виходячи із розміру тіла кредиту 5 000,00 грн, процентної ставки 2,50%, строку дії договору 30 днів, заборгованість за відсотками має становити 3 750,00 грн. Щодо заборгованості за тілом кредиту, яка складає 5 000,00 грн, враховуючи відсутність доказів щодо її повного чи часткового погашення відповідачем, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення прав позивача з боку відповідача, яка полягає у неповерненні коштів за позикою в цій сумі, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню повністю. Отже, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту №/517817 від 25.05.2020 із ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково і з останнього на користь позивача слід стягнути заборгованість за тілом кредиту в сумі 5 000,00 грн та заборгованість за відсотками 3 750,00 грн, а всього 8 750,00 грн. У іншій частині позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю.

Розподіляючи витрати, понесені позивачем на юридичну (правничу) допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують факт понесення таких витрат та їх розмір. Клопотання про неспівмірність таких витрат відповідачем не надано, їх розмір не заперечувався. Зважаючи на те, що позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 76,09% від заявленої суми, тобто 7 989,45 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Жага Е.Г., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з пропуском строків позовної давності.

Апеляційна скарга мотивована тим, що кредитний договір №/517817 укладено 25.05.2020, відповідно до умов кредитного договору кредит надається строком на 30 днів, тому повернення грошей мало відбутися 24.06.2020. Таким чином, строк позовної давності для звернення до суду для стягнення заборгованості за зазначеним кредитним договором сплинув 24.06.2023. Тоді як, позивач звернувся до суду в липні 2025, а отже пропустив строки позовної давності, що відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови у задоволенні позову. Витрати на правничу допомогу, стягнуті з відповідача судом першої інстанції, не відповідають критерію їх реальності у зв`язку з відсутністю факту їх дійсності та необхідності, а також те, що заявлені витрати на правничу допомогу не відповідають критерію розумності та є завищеними по нескладній категорії справ, які відносяться до категорії малозначних. Доводи, наведені в позові, грунтуються на загальновідомих висновках, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду, і практику за категорією таких справ слід вважати усталеною. Саме такі висновки покладені в основу позовної заяви, а тому гонорар адвоката в такому розмірі не відповідає критеріям співмірності. Судова практика по даній категорії справ є сформованою, адвокат не витратив значної кількості часу ні на написання позовної заяви, ні на подальший супровід справи. Обсяг роботи адвоката та складність такої роботи не є значними по суті. Із заявленої суми до стягнення витрат на правничу допомогу вбачається недобросовісна поведінка представника, направлена на збагачення за рахунок боржника, що є неприпустимим при наданні правничих послуг.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Айконс» просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що відповідачем ОСОБА_1 та ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» 25.05.2020 в електронній формі було укладено кредитний договір №/517817. Сума виданого кредиту 5 000,00 грн, дата надання кредиту - 25.05.2020, строк кредиту - 30 днів, тобто до 23.06.2020, стандартна процентна ставка - 2,50% в день (а.с. 18-21).

Вищевказаний договір позики підписано ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором R45306.

Згідно з графіком розрахунків та орієнтовної сукупної вартості кредиту (а.с. 21), загальна вартість кредиту становить 8 750,00 грн, з яких 3 750,00 грн - відсотки за користування кредитом, 5 000,00 грн - тіло кредиту, відсоткова ставка - 2,5%.

Кредитні кошти в сумі 5 000,00 грн були перераховані на банківську картку, вказану позичальником - № НОМЕР_1 25.05.2020, що підтверджується повідомленням ТОВ «Платежі Онлайн» від 09.07.2025, наданого на запит представника позивача ОСОБА_2 (а.с. 29-30 зворот).

20.08.2021 між ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» та ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» укладено договір факторингу №1-20/08/2021 відповідно до умов якого до останнього перейшло право вимоги, зокрема, за договором №/517817 від 25.05.2020 (а.с. 22-23). Як вбачається із витягу із реєстру боржників до цього договору, заборгованість ОСОБА_1 становить 11 500,00 грн, яка складається із: - заборгованості за основною сумою боргу 5 000,00 грн; - заборгованості за відсотками 6 500,00 грн (а.с. 12).

25.08.2021 між ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» та позивачем укладено договір факторингу №1-25/08/2021, відповідно до умов якого до останнього перейшло право вимоги, зокрема, за договором №/517817 від 25.05.2020 (а.с. 14-15). Як вбачається із витягу із реєстру боржників до цього договору, заборгованість ОСОБА_1 залишилася незмінною та становить 11 500,00 грн.

Відповідно до виписки з особового рахунка за кредитним договором №/517817 від 25.05.2020, заборгованість ОСОБА_1 була нарахована за період з 25.05.2020 по 28.03.2025 та становить 11 500,00 грн, яка складається із: - заборгованості за основною сумою боргу 5 000,00 грн; - заборгованості за відсотками 6 500,00 грн (а.с. 10).

31.03.2025 позивачем надіслано відповідачу вимогу про виконання зобов`язань за кредитним договором щодо погашення заборгованості у вищевказаному розмірі, доказів її отримання останнім не надано (а.с. 9).

Факт існування кредитних відносин між сторонами підтверджується копією індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту №/517817 від 25.05.2020, укладеного в електронній формі, підписаного відповідачем цього ж дня за допомогою одноразового ідентифікатора та договорів факторингу від 20.08.2021 та 25.08.2021, відповідно до яких позивач набув права вимоги до відповідача за вказаним договором.

Відповідно до умов вказаного кредитного договору відповідач мав повернути отримані кошти, сплатити відсотки за користування ними у рекомендовану дату платежу 23.06.2020.

Отже, не пізніше 23.06.2020 за вищевказаним договором відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Судом першої інстанції з матеріалів справи, зокрема договору про надання фінансового кредиту №/517817 від 25.05.2020 встановлено, що загальна вартість кредиту становить 8 750,00 грн, з яких 5 000,00 грн - тіло кредиту, 3 750,00 грн - розмір відсотків за користування ним за період дії договору - з 25.05.2020 по 23.06.2020.

Суду першої інстанції ні позивачем, ні відповідачем не надано доказів повного чи часткового погашення заборгованості за цим договором останнім як первісному кредитору, так і позивачеві.

Судом першої інстанції встановлено, що заборгованість відповідача за вищевказаним договором, що нарахована позивачем станом на 28.03.2025, виходить за межі строку дії договору, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, нарахування відсотків за користування коштами, наданими на умовах позики, здійснювалося первісним позикодавцем після закінчення обумовленого стронами строку кредитування - 30 днів, про що свідчить копія виписки з особового рахунка відповідача, і таким чином загальну заборгованість відповідача визначено у розмірі 11 500,00 грн, з яких 5 000,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу і 6 500,00 грн - заборгованість за відсотками.

У позовній заяві позивач вказує на те, що ним понесено судові витрати у розмірі 2 422,40 грн згідно з платіжною інструкцією №11416 від 25.06.2025 по сплаті судового збору та витрати, пов`язані з отриманням професійної правничої допомоги адвоката Пархомчука С.В. в сумі 10 500,00 грн.

На підтвердження судових витрат у вказаному вище розмірі до суду представником позивача подано: копію договору про надання правової допомоги №16/06/2025 від 16.06.2025, укладеного між позивачем та адвокатом Пархомчуком С.В. (а.с. 16-17), копію акту про отримання правової допомоги від 22.08.2025 (а.с. 47), копію рахунку правничої допомоги від 22.08.2025 на суму 10 500 грн (а.с. 52), копію платіжної інструкції кредитового переказу коштів №11952 від 22.08.2025 на вказану суму (а.с. 51).

Також долучені відповідні документи на підтвердження повноважень представника (а.с. 8, 31).

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Згідно зі ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Частиною 12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

З правової позиції висловленої Верховним Судом України у постанові від 23.09.2015 у справі №6-979цс15 слідує, що за змістом вказаних вище положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

У постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Згідно із пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Апеляційний суду складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Айконс» заборгованості за кредитним договором №/517817 від 25.05.2020 у сумі 11 500 грн, яка складається з: -простроченої заборгованості за сумою кредиту у розмірі 5 000 грн; - простроченої комісії і відсотками у розмірі 6 500 грн.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до положень ч.1,3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, щодо дійсності якого заперечує відповідач, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було укладено договір №/517817 про надання фінансового кредиту від 25.05.2020, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок, зазначений у договорі (а.с. 18-21).

Вказаний договір було укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.

Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» вказаний договір прирівнюється до укладених в письмовій формі.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає доведеним, що договір №/517817 про надання фінансового кредиту від 25.05.2020 був підписаний позичальником ОСОБА_1 в електронному вигляді.

Водночас, колегія суддів враховує, що факт укладення договору №/517817 про надання фінансового кредиту від 25.05.2020 ОСОБА_1 не заперечується.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Доказів повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними грошима відповідачем, матеріали справи не містять.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що позичальник (клієнт) ОСОБА_1 взяті не себе зобов`язання за договором №/517817 від 25.05.2020 про надання фінансового кредиту не виконав, у передбачений у договорі строк грошові кошти (суму кредиту) та нараховані проценти за користування кредитом не повернув, унаслідок чого виникла заборгованість.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку в частині стягнення з відповідача у примусовому порядку суми заборгованості за договором №/517817 про надання фінансового кредиту від 25.05.2020.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 свої обов`язки за договором №/517817 про надання фінансового кредиту від 25.05.2020 не виконав, допустив заборгованість за кредитом, який, згідно наданого позивачем розрахунку становить 11 500 грн, із них: - сума кредиту 5 000 грн; - сума процентів за користування кредитом 6 500 грн (а.с. 10).

Згідно умов договору №/517817 про надання фінансового кредиту від 25.05.2020 визначено, що товариство надає клієнту фінансовий кредит у розмірі 5 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Кредит надається строком на 30 днів, тобто до 23.06.2020. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 912,5% річних від суми кредиту в розрахунку 2,5% на добу. Тип процентної ставки фіксована.

Отже, ОСОБА_1 , підписуючи кредитний договір, усвідомлював, що сума отриманого кредиту складає 5 000 грн, вказані кошти він отримує строком на 30 календарних днів, під час вказаного строку діє процентна ставка в розмірі 2,5% на добу.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 був належним чином ознайомлений та погодився з умовами надання кредиту, на підставі чого 25.05.2020 між сторонами укладено договір №/517817 про надання споживчого кредиту, в якому відображені умови надання кредиту, ОСОБА_1 з умовами кредитного договору погодився, про що свідчить його електронний підпис.

На момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 не звертався до ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» із заявою про надання роз`яснень незрозумілих йому умов договору або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим фактично погодився з усіма умовами такого договору.

За змістом статей 6, 626, 627, 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Колегія суддів не вбачає підстав вважати текст кредитного договору незрозумілим та/або таким, що вводить в оману споживача, зокрема, в частині визначення розміру та порядку сплати відсотків за користування кредитом.

20.08.2021 між ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» та ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» укладено договір факторингу №1-20/08/2021, відповідно до умов якого до останнього перейшло право вимоги, зокрема, за договором №/517817 від 25.05.2020 (а.с. 22-23).

Як вбачається із витягу із реєстру боржників до цього договору, заборгованість ОСОБА_1 становить 11 500,00 грн, яка складається із: заборгованості за основною сумою боргу 5 000,00 грн; заборгованості за відсотками 6 500,00 грн (а.с. 12).

25.08.2021 між ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» та позивачем укладено договір факторингу №1-25/08/2021, відповідно до умов якого до останнього перейшло право вимоги, зокрема, за договором №/517817 від 25.05.2020 (а.с. 14-15).

Як вбачається із витягу із реєстру боржників до цього договору, заборгованість ОСОБА_1 залишилася незмінною та становить 11 500,00 грн.

Разом з цим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсотки, нараховані ТОВ «ФК «Айконс» після закінчення строку кредитування є необґрунтованими, а тому вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 2 750 грн заборгованості за процентами, нарахованими з моменту закінчення загального строку кредитування, а саме з 24.06.2020 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Водночас, колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-1383/2010, згідно яких зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за договором №/517817 про надання фінансового кредиту від 25.05.2020, а тому з нього на користь ТОВ «ФК «Айконс» підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 8 750 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що строк позовної давності для звернення до суду для стягнення заборгованості за зазначеним кредитним договором сплинув 24.06.2023, то ці доводи не заслуговують на увагу та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

По справі вбачається, що ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 23.07.2025 позовну заяву представника ТОВ «ФК «Айконс» - адвоката Пархомчука С.В. до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Повідомлено учасників справи про розгляд справи без проведення судового засідання та без виклику сторін шляхом надіслання цієї ухвали суду на адреси сторін. Особа, яка одержала цю ухвалу, у зв`язку з відсутністю адресата за першої можливості зобов`язана вручити її йому. Роз`яснено учасникам справи, що крім використання сучасних альтернативних способів для отримання на надіслання кореспонденції до суду, вони мають право подати заяву про надсилання судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, вказавши свій номер мобільного телефону. Відповідач має право: - протягом 15 днів з дня вручення цієї ухвали надіслати безпосередньо до канцелярії суду відзив на позов з доданими доказами на яких він грунтується, а також подати зустрічний позов протягом 15 днів, - в разі подання відповіді на відзив протягом 5 днів подати заперечення, - визнати позовні вимоги або їх частину на будь-якій стадії судового процесу, - подати заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. Роз`яснено відповідачу, що у разі ненадання ним відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Роз`яснено сторонам, що: - копії відзиву, відповіді на відзив, заперечень, письмових доказів, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета чи підстави позову, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи, а копія заяви про залучення третьої особи лише цій особі. Суд відмовляє у прийнятті відповідних заяв та доказів у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи; - у випадку наявності підстав для відводу судді відповідна заява повинна бути подана учасником справи протягом 10 днів з дня отримання ним цієї ухвали; - учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, так як у Хорольському районному суді наявна відповідна технічна можливість, при цьому відповідна заява про проведення відеоконференції має бути подана не пізніше, ніж за 5 днів до судового засідання з доказами її направлення учасникам справи; - докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Якщо вказані вище документи та докази не можуть бути подані до суду у встановлений строк учасники справи повинні про це повідомити суд письмово із зазначенням причин їх неподачі. Відповідно до ч. 5 ст. 95 ЦПК України при наданні доказів у копіях учасник справи підтверджує відповідність копії оригіналу своїм підписом із зазначенням дати такого посвідчення (а.с. 37-38).

Копія ухвали Хорольського районного суду Полтавської області від 23.07.2025 направлена відповідачу ОСОБА_1 23.07.2025 рекомендованим листом з повідомленням (а.с. 41).

Згідно рекомендованого повідомлення копія ухвали від 23.07.2025 на ім`я відповідача ОСОБА_1 повернулася до суду першої інстанції без вручення з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням (а.с. 42).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не подавалися суду першої інстанції заяви (клопотання) про застосування строку позовної давності.

Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Враховуючи, що ОСОБА_1 у відповідності до п.4 ч.6 ст. 272 ЦПК України був належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі, своїм процесуальним правом на подачу заяв, клопотань, у тому числі заяви про застосування строку позовної давності не скористався, тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для врахування його заяви про застосування строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що витрати на правничу допомогу, стягнуті з відповідача судом першої інстанції, не відповідають критерію їх реальності в зв`язку з відсутністю факту їх дійсності та необхідності, а також те, що заявлені витрати на правничу допомогу не відповідають критерію розумності та є завищеними по нескладній категорії справ, які відносяться до категорії малозначних, то ці доводи колегією суддів до уваги не беруться, оскільки розмір витрат на правову допомогу судом першої інстанції було правильно обраховано відповідно до розміру пропорційно задоволених позовних вимог. Крім цього, відповідачем не подавалися суду заяви, клопотання про неспівмірність витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, №4909/04, § 58).

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Жаги Едуарда Григоровича - залишити без задоволення.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 січня 2026 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов