КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3029/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2026 року місто Київ

справа №753/10601/25

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2025року, ухвалене під головуванням судді Шаповалової К.В., повний текст рішення складено 03 вересня 2025 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські електромережі» про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь:

заборгованість за спожиту електричну енергію за період з 01 травня 2022 року по 31 липня 2024 рокуу розмірі 215298,52 грн.;

14 566,66 грн. - інфляційну складову боргу;

3 029, 81 грн. - 3% річних.

В обґрунтування вимог посилався на те, що ТОВ «Київські енергетичні послуги» надає послуги з постачання електричної енергії до будинку АДРЕСА_1 .

Вказував, що власником зазначеного будинку та споживачем даних послуг є відповідач - ОСОБА_1 , за яким також закріплено особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Зазначав, що відповідач своєчасно не сплачує за спожиті послуги з постачання електричної енергії, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість, яку позивач просить стягнути з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2025 рокупозов ТОВ «Київські енергетичні послуги» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Київські енергетичні послуги» заборгованість за послуги у загальному розмірі 226894,99 грн, з яких: 209298,52 грн. - сума основного боргу, 3029,81 грн. - 3% річних, 14566,66 грн. - інфляційних втрат та судовий збір в розмірі 2794,74 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Повернуто ТОВ «Київські енергетичні послуги» судовий збір в розмірі 28,13 грн., сплачений 07 квітня 2025 року згідно платіжної інструкції №3935636.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

На обґрунтування вимог посилався на те, що судом першої інстанції була стягнута заборгованість за нібито «заборгованість за спожиту електричну енергію», проте в цю ж суму також входять технологічні витрати за договором про користування електричною енергією №0 від 07 жовтня 2003 року та додатком до договору.

Вказував, що 07 жовтня 2003 між ним та ПАТ «Київенерго», правонаступником якого в подальшому стало ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» було укладено договір 141036-508-20 від 07 жовтня 2003 року про користування електричною енергією. Договір було укладено на користування та постачання електричної енергії в будинку АДРЕСА_1 , який належить йому на підставі свідоцтва про приватну власність та також при укладанні договору враховано, що позивачу належить трансформаторна підстанція - 6051, до якої здійснене підключення будинку.

Зазначав, що ним виконувалися умови договору №141036-508-20 про користування електричною енергією та завжди сплачувалися рахунки за фактично спожиту електроенергію згідно показів лічильника.

Вказував, що в подальшому розподіл електричної енергії на приватний садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 почав здійснюватися на підставі договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії (надалі - Публічний договір), до умов якого було приєднано його згідно із п.4 постанови НКРЕКП від 14 березня 2018 року №312 на умовах договору про користування електричної енергії, укладеного з постачальником за регульованим тарифом за особовим рахунком № НОМЕР_1 . Але в даному договорі та його додатках немає жодного пункту згідно якого він повинен був сплачувати додаткові витрати на оплату технологічних витрат на утримання ТП.

Посилався на те, що в даному випадку позивач здійснює йому нарахування згідно Публічного договору, проте додаткові нарахування чомусь стягуються згідно старого договору від 07 жовтня 2003 року, який втратив чинність.

Вважає, що оплата за електричну енергію повинна здійснюється відповідно до показань обліку 13 коп. + 20% = 15,6 коп. за 1 квт.ч. + 777 квт.ч. (ежемес. ППХ) + 2,41% (от собствен. Расход. и 141036-507-20) в мес. Тобто зобов`язання щодо оплати за будь-якими іншими тарифами жодним чином не відповідає вимогам добросовісності, розумності та справедливості, та не ґрунтується на чинному законодавстві.

Зазначав, що заборгованість, яка є предметом розгляду у цій справі складається із сум, які вираховуються позивачем, виходячи з показників, що надаються за лічильником, встановленим у нього, а також із сум, які щомісяця донараховуються позивачем (втрати холостого ходу в трансформаторі, втрат короткого замикання та втрат в лінії електропередач) на підставі вищезазначеного договору від 07 жовтня 2003 року про користування електричною енергією, який укладений між ним та позивачем зокрема з урахуванням формули, визначеної у пункті 6 договору.

Вказував, що суд першої інстанції самостійно необґрунтовано включив їх до загальної суми заборгованості за електричну енергію, проте це є додаткові витрати, а саме технологічні витрати (втрати холостого ходу в трансформаторі, втрат короткого замикання та втрат в лінії електропередач), які не можуть відноситись до заборгованості за електричну енергію.

Посилався на те, що судом не було враховано уже сплачені ним суми в рахунок заборгованості, що тягне за собою невірність розрахунків.

Вказував, що суд першої інстанції не врахував неналежність доданого до позовної заяви розрахунку, оскільки, як встановлено під час розгляду справи, сума заборгованості, яку просить стягнути позивач складається з сум нарахувань за спожиту електроенергію з показами лічильника та втрат в трансформаторі та лінії електропередавання, які є розрахунковими величинами, та не обліковуються за показами лічильника. Отже, доданий до позовної заяви розрахунок не містить визначення обсягу спожитої електрично енергії, визначеної відповідно до показань приладів обліку.

Зазначав, що незрозуміло на якій підставі, по якій формулі, згідно якого нормативного документу чи договору розраховуються щомісячні технологічні витрати, які стягує з нього суд.

Вважає, що судом було не вірно встановлено коло сторін спору, а саме третя особа в якому повинна бути співпозивачем.

Вказував, що у даному випадку були безумовні підстави для зупинення провадження у даній справі до розгляду справи №761/7397/25, яка перебувала на розгляді Шевченківського районного суду міста Києва, що не було враховано судом та є грубим процесуальним порушенням.

10 листопада 2025 року на адресу Київського апеляційного суду від позивача ТОВ «Київські енергетичні послуги» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду відповідач доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність третьої особи на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове зсідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи,відповідач ОСОБА_1 є власником об`єкту нерухомості, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю №127501 серії IV-KB та власником особового рахунку № НОМЕР_1 за вказаною адресою.

Також ОСОБА_1 з 2003 року є власником трансформаторної підстанції №6051.

07 жовтня 2003 року між ПАТ «Київенерго» (правонаступниками якого, відповідно до рішення ПАТ «Київенерго» від 13 липня 2017 року є ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» та ТОВ «Київські енергетичні послуги») та ОСОБА_1 було укладено договір про користування електричною енергією №141036-508-20, згідно якого ОСОБА_1 здійснювалося постачання електричної енергії в помешкання за адресою: АДРЕСА_1 на платній основі.

Пунктом 16 договору, зокрема передбачено, що оплата за електричну енергію здійснюється відповідно до показань приладу обліку 13 коп. + 20% = 15,6 коп. за 1 квт.ч. + 777 квт.ч. (ежемес. ПХХ) + 2,41 % (от собствен. расход. и 141036-507-20) потери К.З. + 0,02% (от собст. расх. и 141036-507-20) в мес.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, ТОВ «Київські енергетичні послуги» заявлено до стягнення з відповідача заборгованість за електроенергію за період з 01 травня 2022 року по 31 липня 2024 року на суму 215298,52 грн.

Відповідачем у судовому засіданні як суду першої, так і апеляційної інстанції не заперечувався та не спростовувався той факт, що він є власником земельної ділянки та об`єкта нерухомості, розташованого на ній за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому,відповідач зазначав, що сплачує за отриману електроенергію за цією адресою належним чином та в повному обсязі. Вказував, що позивач борг йому нарахували за двома договорами від 2003 року та за публічним договором, що є недопустимим.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу за отриману електроенергію є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами та є такими, що підлягають задоволенню у розмірі 209298,52 грн. (з урахуванням суми 6000 грн., що були сплачені відповідачем після подання позову до суду).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

11 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про ринок електричної енергії» від 13 квітня 2017 року №2019-VIII (далі - Закон №2019-VIII).

Пунктом 13 розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2019-VIII передбачено, що під час здійснення заходів з відокремлення оператора системи розподілу вертикально інтегрований суб'єкт господарювання повинен до 1 січня 2019 року вжити заходів для відокремлення оператора системи розподілу від виробництва, передачі, постачання електричної енергії шляхом створення відповідних суб`єктів господарювання.

З метою забезпечення надійного та безперервного постачання електричної енергії побутовим та малим непобутовим споживачам відокремлення оператора системи розподілу, кількість приєднаних споживачів до системи розподілу якого перевищує 100 тисяч, здійснюється з урахуванням вимог цього пункту, а саме:

- суб`єкт господарювання, створений у результаті здійснення заходів з відокремлення з метою забезпечення постачання електричної енергії споживачам, у строк не пізніше ніж 12 місяців з дня набрання чинності цим Законом зобов`язаний в установленому порядку отримати ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії;

- упродовж двох років з 1 січня 2019 року такий електропостачальник, який отримав ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії виконує функції постачальника універсальних послуг на закріпленій території, яка визначається як область, міста Київ та Севастополь, Автономна Республіка Крим, на якій до відокремлення провадив свою діяльність з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами та постачання електричної енергії за регульованим тарифом вертикально інтегрований суб`єкт господарювання;

- фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії.

Упродовж строку виконання електропостачальником, створеним у результаті здійснення заходів з відокремлення, функцій постачальника універсальних послуг:

- тариф на послуги постачальника універсальних послуг встановлюється Регулятором відповідно до затвердженої ним методики;

- надання універсальних послуг здійснюється з дотриманням умов щодо виконання спеціальних обов`язків для забезпечення загальносуспільних інтересів, передбачених статтею 62 цього Закону.

Стаття 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» дає визначення універсальної послуги як постачання електричної енергії побутовим та малим непобутовим споживачам, що гарантує їхні права бути забезпеченими електричною енергією визначеної якості на умовах, визначених відповідно до цього Закону, на всій території України;

На виконання вимог вищевказаного Закону в результаті здійснення заходів з відокремлення оператора системи розподілу було створене ТОВ «Київські енергетичні послуги», яке упродовж двох років з дня отримання ліцензії на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії виконує функції постачальника універсальної послуги на території м. Києва, на якій до відокремлення провадив свою діяльність з передачі електричної енергії місцевими електричними мережами та її постачання за регульованим тарифом вертикально інтегрований суб`єкт господарювання ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі».

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 червня 2018 року №429 ТОВ «Київські енергетичні послуги» видано ліцензію з постачання електричної енергії споживачам.

Отже з 01 січня 2019 року на території м. Києва розрахунки за спожиту електроенергію проводяться з компанією-постачальником ТОВ «Київські енергетичні послуги».

Відповідно до пункту 3.1.5. Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року №312 (далі - ПРРЕЕ) електропостачальник розміщує у відкритому доступі форму відповідного договору, який пропонується споживачам до укладення. До договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг відповідний електростачальник має розробити з урахуванням вимог законодавства публічні комерційні пропозиції та розмістити їх на своїх офіційних веб-сайтах.

Договір між електропостачальником та споживачем укладається, як правило, шляхом приєднання споживача до розробленого електропостачальником договору на умовах комерційної пропозиції, опублікованої електропостачальником (пункт 3.1.7. ПРРЕЕ).

На офіційному сайті позивача https://kep.com.ua розміщено договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.

Згідно з умовами, визначеними пунктом 1.1. даного договору, він є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії виключно побутовим та малим непобутовим споживачам та укладається сторонами з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 642 ЦК України шляхом приєднання споживача до цього договору згідно із заявою-приєднання, яка є додатком 1 до цього договору.

Згідно з пунктом 2.1. даного договору постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до положень статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Стаття 634 цього Кодексу визначає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до частини 1 статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Згідно із статтею 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить.

Відповідно до пункту 5.5.5. ПРРЕЕ споживач електричної енергії зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Згідно з пунктом 4.10. ПРРЕЕ побутові споживачі та суб`єкти господарювання, предметом діяльності яких є надання житлово-комунальних послуг населенню, у межах наданих населенню послуг, установи та організації, які утримуються за рахунок коштів (внесків) населення, здійснюють повну оплату вартості обсягу спожитої електричної енергії, як правило, один раз за фактичними показами засобів комерційного обліку електричної енергії на початку періоду, наступного за розрахунковим, відповідно до договору про постачання електричної енергії споживачу (пункт 4.10. ПРРЕЕ).

Згідно з пунктом 4.12. ПРРЕЕ плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну.

За несвоєчасну оплату передбачених договором (комерційною пропозицією) платежів понад обумовлений термін споживач сплачує неустойку (пеню) та інші платежі згідно з законодавством та договором (пункт 4.17. ПРРЕЕ).

Пунктом 19 ПКЕЕН визначено, що розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснювалися за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі фактичних показань приладів обліку.

Разом з цим, якщо у власності споживача перебувають електричні мережі напругою понад 0,4 кВ, а прилад обліку встановлений не на межі розподілу електромереж, втрати електричної енергії на ділянці електромережі від межі розподілу до місця встановлення приладу обліку відносяться на рахунок власника зазначеної ділянки електромережі.

Положеннями статей 77-80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2023 року (справа №761/22952/18), яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2024 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «К.Енерго» (ПАТ «Київенерго»), ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», ТОВ «Київські Енергетичні Послуги» про визнання 16 пункту договору частково недійсним відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 20 лютого 2025 року у справі №761/22952/18 рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2023 року та постанова Київського апеляційного суду від 23 січня 2024 року залишені без змін.

Судами при розгляді справи №761/22952/18 встановлено, що згідно з додатком №8 до договору «Акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін» та схемою електроустановок та точок розподілу мереж, в балансовій належності позивача, зокрема перебувають КЛ (кабельна лінія) 10 кВ, ТП 526, опора №1, ТП 6051, КЛ 0,4 кВ, тобто, електричні мережі напругою понад 0,4 кВ. Межа розподілу відповідальності сторін встановлена на ізоляторах опори № 1. Прилад обліку №0305553 встановлений не на межі розподілу електромереж.

За таких обставин, позивач має здійснювати розрахунки за спожиту електричну енергію за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі фактичних показань приладів обліку та оплачувати втрати електричної енергії на ділянці електромережі від межі розподілу до місця встановлення приладу обліку.

Під час розгляду справи №761/22952/18 не встановлено, що договір №141036-508-20 від 07 жовтня 2003 року, в тому числі в частині п.16, суперечив цивільному законодавству, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства.

На момент укладення договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, були вільними в його укладені, крім того правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, а саме на постачання електричної енергії та користування нею.

Матеріалами справи №761/22952/18 підтверджено, що сторони виконували умови договору, відповідачем здійснювалось постачання електроенергії, а позивачем здійснювалась оплата за таке користування.

Судами при розгляді справи №761/22952/18 встановлено, що ОСОБА_1 з 2003 року по 2018 рік не звертався до відповідача щодо зміни умов договору, зокрема й в частині умов та порядку оплати, визначених п.16 договору. При цьому, ОСОБА_1 мав усвідомлювати наслідки укладення правочину та виконання його умов упродовж 15 років.

Також під час розгляду апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у справі №761/22952/18 колегією суддів було надано оцінку доводам ОСОБА_1 щодо того, що вимога енерго-постачальника про сплату додаткових нарахувань передбачених в пункті 16 договору призводить фактично до подвійної сплати за нормативно технологічні витрати на транспортування електороенергії, так як дані витрати вже включені до звичайного тарифу в електроенергію, який він платить, що суперечить зокрема статті 509 ЦК України.

Зокрема, судом апеляційної інстанції зазначено, що відповідно до положень пункту 1.2 ПКЕЕ власник електричних мереж визначався як юридична або фізична особа, якій на праві власності або користування належать електроустановки, призначені для передачі та/або розподілу електричної енергії; основний споживач - споживач електричної енергії або власник електричних мереж, який передає частину електроенергії своїми технологічними електричними мережами субспоживачам та/або електропередавальній організації; субспоживач - споживач, електроустановки якого приєднані до технологічних електричних мереж основного споживача.

Згідно з пунктом 1.3 ПКЕЕ постачання електричної енергії для забезпечення потреб електроустановки здійснювалося на підставі договору про постачання електричної енергії, що укладався між власником цієї електроустановки (уповноваженою власником особою) та постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, або договору про купівлю-продаж електричної енергії, що укладався між власником цієї електроустановки (уповноваженою власником особою) та постачальником електричної енергії за нерегульованим тарифом.

Згідно з пунктом 1.7 ПКЕЕ у разі використання технологічних електричних мереж електропередавальною організацією відносини між власником цих мереж та електропередавальною організацією, у тому числі їх взаємна відповідальність, регулювалися договором про спільне використання технологічних електричних мереж, що укладається між ними на основі типового договору (додаток 2 до ПКЕЕ).

За положеннями пункту 6.29 ПКЕЕ електропередавальні організації, які використовували технологічні електричні мережі інших власників електричних мереж, сплачували останнім плату за спільне використання технологічних електричних мереж, яка визначалася відповідно до Методики обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж, затвердженої постановою НКРЕ від 12 червня 2008 року №691, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 08 серпня 2008 року за №732/15423.

Відповідно до п.6.32 ПКЕЕ в редакції від 25 грудня 2015 року у разі використання технологічних електричних мереж власника електричних мереж (споживача, основного споживача) для електрозабезпечення електроустановок декількох суб`єктів господарювання величина витрат на утримання цих технологічних електричних мереж розподілялася пропорційно обсягам електричної енергії, що надійшла в мережі відповідних суб`єктів господарювання, та обсягу електричної енергії, використаної власником електричних мереж (споживачем, основним споживачем), відповідно до фактичного балансу за розрахунковий період, що минув.

Судом апеляційної інстанції у справі №761/22952/18 встановлено, що у відповіді НКРЕКП на адвокатський запит від 15 квітня 2021 року, зазначено, що якщо позивач мав статус фізичної особи - підприємця, відносини між ним та енергопостачальником за регульованим тарифом, які виникали в процесі купівлі-продажу електричної енергії (на роздрібному ринку електричної енергії), до 11 червня 2018 року регулювалися ПКЕЕ, зокрема, в частині укладення договору про спільне використання технологічних електричних мереж та, відповідно, сплати за їх спільне використання. При цьому, розрахунки за спожиту електричну енергію субспоживачами (населенням) здійснювалися виключно з енергопостачальником, відповідно до укладених договорів про користування електричною енергією. Компенсація основному споживачу субспоживачами (населенням) витрат з утримання технологічних електричних мереж, втрат, які виникають в цих мережах, вимогами законодавства не була передбачена.

У разі, якщо позивач мав статус побутового споживача, відносини між ним та енергопостачальником до 26 червня 2018 року регулювалися договором про користування електричною енергією для населення, укладеного відповідно до норм ПКЕЕН, якими не було передбачено укладення договору про спільне використання технологічних електричних мереж та відшкодування витрат.

При укладенні договору стороною був позивач, який не мав статусу фізичної особи - підприємця, отже, позивач мав статус побутового споживача та відносини між ним та енергопостачальником до 26 червня 2018 року регулювалися договором про користування електричною енергією для населення, укладеного відповідно до норм ПКЕЕН, якими не було передбачено укладення договору про спільне використання технологічних електричних мереж та відшкодування витрат.

Крім того, на момент укладення договору позивач був один підключений до своєї трансформатної підстанції, в той же час, виходячи із встановлених положень ПКЕЕН, зокрема, абзацу другого пункту 19 ПКЕЕН, у власності побутового споживача (населення) могла бути трансформаторна підстанція, яка використовувалася виключно для потреб цього споживача, при цьому, ПКЕЕН не було передбачено врегулювання питань, які виникають у разі транзиту електричної енергії, зокрема, щодо складення балансу електричної енергії, розподілу втрат електричної енергії, відшкодування витрат на утримання та обслуговування електричних мереж тощо.

Таким чином позивач, як власник, має наразі додаткові обов`язки, щодо утримання власної трансформаторної підстанції, які, окрім іншого, полягають в додаткових нарахуваннях, пов`язаних з втратою електричної енергії на ділянці електромережі від межі розподілу до місця встановлення приладу обліку.

З огляду на вищенаведене колегією суддів у даній справі встановлено, що нарахування за фактично спожиту електричну енергію з урахуванням технологічних втрат споживачем здійснювались відповідно до даних комерційного обліку (інформація про обсяги споживання), які надавались Оператором системи розподілу - ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» відповідно до вимог п.4.3, 4.12, пп.31 п.5.1.2 ПРРЕЕ, та глави 9.14 Розділу IХ, глави 12.4 Розділу ХІІ Кодексу комерційного обліку електричної енергії, затвердженого постановою НКРЕКП від 14 березня 2018 року №311.

Обсяги фактично спожитої електричної енергії з урахуванням технологічних втрат додатково підтверджені довідкою про обсяги споживання електричної енергії, яка надана Оператором системи розподілу - ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі».

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції самостійно необґрунтовано включив технологічні витрати до загальної суми заборгованості за електричну енергію, проте це є додаткові витрати, а саме технологічні витрати (втрати холостого ходу в трансформаторі, втрат короткого замикання та втрат в лінії електропередач), які не можуть відноситись до заборгованості за електричну енергію спростовуються вищевикладеним.

Відповідач у судовому засіданні суду першої інстанції вказав, що підключені до його трансформатора споживачі сплачують на його вимогу йому кошти, пропорційно, а він сплачує їх вже постачальнику.

Вказане також підтверджується долученою відповідачем копією договору від 29 жовтня 2011 року, який, як вказав відповідач, укладений одним із споживачів, який підключений до його підстанції. Відповідно до умов цього договору відповідач виставляє рахунки підключеному споживачу, який йому виставляє Київенерго (станом на 2011 рік), а підключений споживач сплачує кошти відповідачу на підставі такого рахунку. Пунктом 2.6 договору визначено, що відповідач самостійно сплачує витрати на спожиту електроенергію відповідно до свого лічильника, який знаходиться безпосередньо у відповідача.

Зазначене спростовує доводи відповідача про те, що він сам сплачує всі витрати та спожиту електроенергію, в той час коли її мають також сплачувати інші підключені до його підстанції споживачі.

Крім того, у випадку, якщо підключені споживачі не виконують умови укладених із відповідачем договорів щодо оплати виставлених ним рахунків, останній не позбавлений права вирішити вказане питання у судовому порядку, проте не сплата таких споживачів коштів відповідачу, не звільняє останнього від обов`язку своєчасно сплати кошти постачальнику.

Встановивши, що у зв`язку з несплатою відповідачем послуг з постачання електроенергії станом на 01 серпня 2024 року у останнього утворилась заборгованість у розмірі 209298,52 грн. (з урахуванням суми 6000 грн., що були сплачені відповідачем після подання позову до суду), суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 вказаної суми заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано уже сплачені відповідачем суми в рахунок заборгованості, що тягне за собою невірність розрахунків колегія суддів відхиляє, оскільки квитанції відповідача, які були додані до клопотання про долучення доказів від 25 серпня 2025 року були вже враховані позивачем при здійсненні розрахунку заборгованості під час подання позовної заяви, а інша частина платежів були здійснені відповідачем не на користь позивача, а на користь зовсім інших суб`єктів господарювання, а тому не можуть бути взяті до уваги.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу встановленого інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується з розрахунком 3% річних та інфляційних втрат наданих позивачем, оскільки він відповідає вимогам Закону.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 3029,81 грн. та 14566,66 грн. інфляційних втрат.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом було не вірно встановлено коло сторін спору, а саме третя особа в якому повинна бути співпозивачемє необгрунтованим, оскільки позивача визначає особа, яка звертається до суду за захистом своїх прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що у даному випадку були безумовні підстави для зупинення провадженняу даній справі до розгляду справи №761/7397/25, яка перебувала на розгляді Шевченківського районного суду міста Києва, що не було враховано судом та є грубим процесуальним порушенням колегія суддів відхиляє, оскільки сама по собі взаємопов`язаність справ ще не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення в іншій справі.

Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

Стаття 375 ЦПК України встановлює, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для часткового задоволення позову є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2026 року.

Головуючий:

Судді: