Справа № 275/1215/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2026 року с-ще. Брусилів

Брусилівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді Данилюк О. С.

за участю секретаря с/з Марієвської Н.А.,

представника позивача Сахабутдінова В.Ю., представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Панченко А.В.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в с-щі Брусилів цивільну справу за позовом Акціонерного Товариства "Універсал Банк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Отрищенко Олег Іванович, ОСОБА_3 , про визнання фраудаторного правочину недійсним та припинення права власності на нерухоме майно, повернення сторін у попередній стан, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача АТ "Універсал Банк" звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Отрищенко О.І., ОСОБА_3 , про визнання фраудаторного правочину недійсним та припинення права власності на нерухоме майно, повернення сторін у попередній стан, в обґрунтування позовних вимог зазначивши наступне.

Так, 27.11.2007 року між ВАТ «Універсал Банк та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 001-2915/840-0531, відповідно до умов якого останньому були надані грошові кошти в сумі 101 975 доларів США 00 центів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,45% річних, з кінцевим терміном повернення 10.11.2037 року. 27.11.2007 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 було укладено ще один кредитний договір № 001-2915/840-0532, відповідно до умов якого йому були надані грошові кошти в сумі 60 661 доларів США 00 центів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,45% річних з кінцевим терміном повернення 10.11.2027. 27.11.2007 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 було укладено третій кредитний договір № 001-2915/840-0533, відповідно до умов якого йому були надані грошові кошти в сумі 45000 доларів США 00 центів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,45% річних, з кінцевим терміном повернення 10.11.2027 року. 10.04.2009, 10.12.2009 року, 25.12.2009 року, 10.10.2010 року, 27.10.2010 року між ПАТ «Універсал Банк`та Дехтяренком Є.В. були укладені додаткові угоди б/н до кредитного договору № 001-2915/840-0531 від 27.11.2007 року, за яким відсоткова ставка за користування кредитом змінювалась у визначені додатковими угодами періоди. 10.04.2009 року, 10.12.2009 року, 25.12.2009 року, 10.10.2010 року та 27.10.2010 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 були укладені додаткові угоди б/н до кредитного договору № 001-2915/840-0532 від 27.11.2007 року, за якими відсоткова ставка за користування кредитом змінювалась у визначені додатковими угодами періоди.10.04.2009 року, 25.12.2009 року та 27.10.2010 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 були укладені додаткові угоди б/н до кредитного договору № 001-2915/840-0533 від 27.11.2007 року, за якими відсоткова ставка за користування кредитом змінювалась у визначені додатковими угодами періоди.27.11.2007 року для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором № 001-2915/840-0531 від 27.11.2007 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 001-2915/840-0531-Р, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалась перед банком відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з вказаного кредитного договору.27.11.2007 року для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором № 001-2915/840-0532 від 27.11.2007 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 001-2915/840-0532-P, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалась перед банком відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з вказаного кредитного договору. 27.11.2007 року для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором № 001-2915/840-0533 від 27.11.2007 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 001-2915/840-0533-P, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалась перед банком відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з вказаного кредитного договору. 10.04.2009, 10.12.2009 року, 25.12.2009 року, 10.10.2010 року, 27.10.2010 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 , були укладені додаткові угоди б/н до договорів поруки № 001-2915/840-0532-P та № 001-2915/840-0531-P від 27.11.2007 року, за яким відсоткова ставка змінювалась у визначені додатковими угодами періоди.10.04.2009 року, 25.12.2009 року та 27.10.2010 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 були укладені додаткові угоди б/н до договору поруки № 001-2915/840-0533 від 27.11.2007 року, за якими відсоткова ставка змінювалась у визначені додатковими угодами періоди. Відповідно до умов вищевказаних договорів поруки відповідальність поручителя та боржника є солідарною. Починаючи з квітня 2010 року у позичальника почала утворюватися прострочена заборгованість за кредитом. В квітні 2011 року АТ «Універсал Банк» звернувся з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 11 квітня 2012 року Солом`янським районним судом міста Києва ухвалено рішення, яким позов Банку задоволено та вирішено стягнути солідарно ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за договорами № 001-2915/840-0531 від 27.11.2007 року, № 001-2915/840-0532 від 27.11.2007 року та № 001-2915/840-0533 від 27.11.2007 року в сумі 200859 доларів США 21 цент, що еквівалентно 1 604362, 93 грн., а також стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» витрати по оплаті судового збору в сумі 1 700, 00 грн. та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ в сумі 120, 00 грн.

На виконання судового рішення видано виконавчі листи, які неодноразово перебували в органах ДВС та приватних виконавців. Перше відкриття виконавчого провадженні відносно ОСОБА_1 відбулося 05.12.2012 року згідно постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 35513071, якою відповідно до п. 4,5 накладено арешт та заборону на майно, належне ОСОБА_1 . В свою чергу перше відкриття виконавчого провадження відносно ОСОБА_3 відбулося 14.06.2013 року згідно постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 38428171. Позивач зазначив, що наразі рішення суду не виконано, що підтверджується відкритими виконавчими провадженнями відносно Позичальника та Поручителя.

Вказав, що АТ «Універсал Банк» в вересні 2024 року з матеріалів виконавчого провадження № 70839424 щодо виконання рішення у справі № 2-1075/12 стало відомо, що 11 грудня 2013 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу відчужила на користь ОСОБА_4 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0185. Договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Отрищенком О.І.Відчуження майна відбувалось на етапі після того, як у поручителя виникало зобов`язання з виконання судового рішення, та відкритого виконавчого провадження.

Позивач вважає зазначений правочин фраудаторним, оскільки відчуження майна відбувається в період наявності прострочених боргових зобов`язань ОСОБА_1 та боргових зобов`язань, строк сплати яких не настав, але в подальшому також простроченими, що свідчить про наміри приховати таке майно та унеможливити звернення стягнення на нього на стадії примусового виконання рішення суду про стягнення боргу;відчуження майна відбувається в період наявності відкритого виконавчого провадження та наявності обмеження на розпорядження власним майном ОСОБА_1 . Зазначене дає позивачу підстави стверджувати, що оспорювані договори між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_4 (покупцем) вчинені з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення за грошовими зобов`язаннями, завдаючи тим самим шкоди кредитору.

Просив з врахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог від 23.06.2025 року визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0186, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Отрищенком О.І. 11.12.2013 року, зареєстрований у реєстрі за номером 3299; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Отрищенком О.І. 11.12.2013 року, зареєстрований у реєстрі за номером 3297; скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 8904208, на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0186, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 ; скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 8901951, на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 ; поновити право власності на житловий будинок та земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0186, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 . Крім того, просив поновити строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 04.11.2024 року у вказаній цивільній справі було відкрите загальне позовне провадження та призначене підготовче судове засідання.

Представником відповідача ОСОБА_5 адвокатом Чередою Т.М. було подано відзив на позовну заяву АТ «Універсал банк», за змістом якого представник відповідача позовні вимоги не визнала, оскільки ОСОБА_6 є добросовісним набувачем майна. Так, в момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки нерухоме майно під будь-якою забороною не перебувало, що було достеменно перевірено нотаріусом, який посвідчував оскаржувані договори. Також покупцем ОСОБА_6 було сплачено продавцю ОСОБА_1 грошові кошти до підписання оскаржуваних договорів. Крім того, на момент укладення оспорюваних договорів ОСОБА_6 не була обізнана про наявність арешту на нерухоме майно, яке вона придбала. Отже, представник відповідача вважає, що ОСОБА_6 як добросовісний набувач не може нести відповідальність за порушення інших осіб, допущених в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з майном, тобто факт незаконного відчуження не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача. Зазначила, що оспорювані договори купівлі-продажу нерухомого майна від 11.12.2013 року були укладені сторонами для досягнення саме тих правових наслідків, які передбачені законом для цього типу договорів. Вважає, що позов пред`явлено особою, яка не є стороною договору, і лише майже через 11 років позивача виник інтерес до нерухомого майна, яке ніколи йому не належало, не було предметом судових спорів, не було обтяженим та не виступало забезпеченням по будь-яким зобов`язанням. Вказала, що у відповідача ОСОБА_1 наявне інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Також вказала, що трирічний строк пред`явлення даного позову позивачем сплинув. При цьому доводи позивача щодо обставин того, яким чином він дізнався про оскаржувані правочини, не доведені та не обґрунтовані, оскільки виконавче провадження щодо відповідача було відкрито, починаючи з 05.12.2012 року, а загальновідомою обставиною є те, що з січня 2013 року в Україні запроваджено єдину державну інформаційну систему з відомостями про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. При цьому позивачем не доведено, що ще в 2013 році він не мав об`єктивної можливості дізнатись про укладення оспорюваних договорів. Просила застосувати строк позовної давності, враховуючи відсутність поважних причин його пропуску, відмовити у задоволенні позовних вимог АТ «Універсал банк» та стягнути з позивача на користь ОСОБА_6 судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу.

Відповідачем ОСОБА_1 також було подано відзив на позовну заяву АТ «Універсал банк», за змістом якого вона позовні вимоги позивача не визнала через наступне. Так, вказала, що укладаючи оспорювані договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, вона не мала наміру уникнути виконання судового рішення про стягнення боргу. Зокрема, вказаний житловий будинок вона набула в 2006 році для того, щоб в ньому проживала її свекруха ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки вона не мала наміру проживати в будинку, а також використовувати його іншим чином для власних потреб через його розташування на значній відстані від її місця постійного проживання, то вирішила продати вказане майно. У жовтні 2013 року до неї звернулася відповідачка ОСОБА_8 і повідомила про свій намір придбати це майно. Після того, як сторони узгодили умови відчуження майна, між ними й було укладено угоди щодо купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, на якій він розташований. Отже, метою відчуження спірного майна було не уникнення звернення стягнення на нього в інтересах позивача, а те, що після смерті свекрухи у неї відпала потреба у подальшому володінні житловим будинком, та небажання нести в подальшому затрати на утримання непотрібного їй майна. При цьому вказала, що в період відчуження спірного майна їй взагалі не було відомо про те, що вона є боржником по виконавчому провадженні, постанову про відкриття виконавчого провадження від 05.12.2012 року, а також інші документи по ВП № 35513071 вона не отримувала. Зазначила, що вперше про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 квітня 2012 року дізналася лише у 2017 році,коли виконавче провадження перебувало на примусовому виконанні в Відділі ДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві. З цього моменту з її доходу (заробітної плати) почали стягуватися кошти в рахунок погашення боргу перед позивачем. Також стверджувала, що не отримувала від відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві постанову по ВП № 35513071 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, датовану 05.12.2012 року, а отже й не знала про арешт належного їй на праві власності майна. До того ж 11 грудня 2013 року, тобто в день укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Отрищенком О.І. перед посвідченням вказаних правочинів перевірялася відсутність заборони відчуження або арешту майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За результатами такої перевірки нотаріусом отримано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 14371946 від 11.12.2013 року та Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 14363860 від 11.12.2013 року, які не містили відомостей про заборони відчуження/арешти спірного майна, про що вказано в тексті оспорюваних правочинів. Вищевикладені обставини, на думку відповідачки, підтверджують, що в момент укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу від 11 грудня 2013 року вона не була обізнана з тим, що є боржником по ВП № 35513071, а також про арешт в рамках цього виконавчого провадження її майна, а отже навіть теоретично не могла мати наміру уникнути звернення примусового стягнення на нього.

Також вказала, що була лише поручителем за кредитними договорами № 001-2915/840-0531 від 27.11.2007, № 001-2915/840-0532 від 27.11.2007 року, № 001-2915/840-0533 від 27.11.2007 року. Водночас, виконання зобов`язань боржника за цими договорами ( ОСОБА_3 ) було забезпечено не лише її порукою, а ще й іпотекою нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2 . Вказана квартира до цього часу не відчужена, перебуває у власності ОСОБА_3 та в іпотеці АТ «Універсал Банк». При цьому на момент передачі цієї квартири в іпотеку її вартість значно перевищувала розмір кредитних зобов`язань позичальника ОСОБА_3 .Отже вважає, що відчуження нею спірного майна житлового будинку та земельної ділянки не спричинило жодної шкоди кредитору АТ «Універсал Банк, оскільки у власності боржників є нерухоме майно, ринкова вартість якого співмірна з розміром заборгованості, стягнутої з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на підставі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 квітня 2012 року у справі № 2-1075/12.

Крім того зазначила, що згідно п.3 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.12.2013 року ціна її продажу становила 31500 грн., при цьому відповідно до п.8 цього Договору вартість земельної ділянки згідно висновку про експертну грошову оцінку землі, складеного 29.10.2013 року приватною фірмою «ЮрЕкс», становила 31500 грн. Згідно п.2 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.12.2013року ціна його продажу становила 30781 грн. при цьому відповідно до п. 3 цього Договору вартість цього будинку з надвірними будівлями згідно звіту по незалежну оцінку, складеного 29.10.2013 року приватною фірмою «ЮрЕкс», становила 30781 грн. Кошти в рахунок оплати вартості спірних землі та будинку були повністю сплачені відповідачем ОСОБА_9 на її користь в момент укладення договору, що підтверджується п.3 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.12.2013 року та п.2 Договору купівлі-продажу житлового будинку від11.12.2013 року. Отже спірні житлові будинок та земельну ділянку продано нею відповідачці ОСОБА_6 за ціну, що на той час відповідала ринковій вартості вказаного майна, і розрахунок за нього проведено між сторонами в повному обсязі.

Також вказала, що з покупцем за оспорюваним договором ОСОБА_8 не пов`язана ані вона, ані члени її сім`ї, зокрема,в момент укладення оспорюваного правочину та на даний час не перебувала та не перебуває в дружніх, родинних чи інших взаємовідносинах з ОСОБА_8 , а також членами їх сім`ї, спілкувалася з нею лише в 2013 році та виключно з питань, пов`язаних з узгодженням умов відчуження спірного майна. Крім того ОСОБА_8 не була учасником цивільної справи № 2-1075/12 (рішення в якій примусово виконувалося по ВП № 35513071), а також взагалі не володіла інформацією про те, що вона та ОСОБА_3 мають спір з позивачем, у зв`язку з чим також не володіла та не могла володіти інформацією про арешт її майна. Відповідачка ОСОБА_1 підкреслила, що відомості про будь-які обтяження, арешти чи заборони відчуження стосовно спірного нерухомого майна станом на 11.12.2013 року були відсутні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. При цьому доказів, які б свідчили про обізнаність відповідачів щодо наявності арешту спірного майна, на переконання відповідачки, позивачем до суду не надано, а отже не спростовано презумпцію добросовісності ОСОБА_8 , як набувача такого майна. Також вважає, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що вона, укладаючи оспорюваний правочин, діяла недобросовісно, тобто з метою унеможливлення задоволення вимог кредитора за його рахунок. Таким чином вважає, що ОСОБА_8 не може бути позбавлено права власності на спірне майно,набуте нею за оплатним договором, виключно через те, що його відчуження відбулося в період примусового виконання судового рішення у судовій справі № 2-1075/12. Вищевикладене, на думку відповідачки, підтверджує відсутність обставин, які дають змогу кваліфікувати оспорюваний правочин, як фраудаторий, оскільки: відчуження майна відбулося за ринковим цінами, розрахунок за нього проведено між сторонами в повному обсязі; в момент укладення правочинів відповідачі не перебували в родинних чи інших взаємовідносинах між собою; в момент укладення правочинів відповідачі не були обізнані про наявність виконавчого провадження та арешт майна ОСОБА_1 ; укладення правочинів не завдало жодної шкоди позивачу, як кредитору, оскільки у боржників залишилося у власності майно, достатнє для погашення боргових зобов`язань. Отже вважає, що позовні вимоги АТ «Універсал банк» є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Також вважає, що позивач міг дізнатися про наявність у її власності спірного житлового будинку та його відчуження на підставі оспорюваних правочинів як мінімум з 25.11.2014 року, якщо не раніше, зокрема, після відкриття 05.12.20212 року виконавчого провадження № 35513071, з інформації, отриманої державним виконавцем за результатами перевірки майнового стану боржника ОСОБА_1 . Натомість позов у даній справі пред`явлено до суду лише у листопаді 2024року, тобто з пропуском строку, визначеного ст. 257 ЦК України.

Просила в задоволенні позовних вимог АТ «Універсал банк» відмовити та застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Представником позивача АТ «Універсал банк» були подані письмові пояснення на відзиви на позов відповідачки ОСОБА_1 та представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Череди Т.М., за змістом яких вважає, що на момент укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу відповідачка ОСОБА_6 мала знати та знала про юридичні ризики, пов`язані з придбанням нерухомого майна, та прийняла їх, оскільки рішення у справі № 2-1075/12 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , зі змістом якого можна ознайомитись через Єдиний державний реєстр судових рішень, а про учасників дізнатись на веб-сайті судової влади України, свідчить про наявність фінансового зобов`язання ОСОБА_1 . Представник позивача вважає, що оспорювані АТ «Універсал банк» договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 11.12.2013 року підлягають визнанню недійсними з підстав, визначених ст.ст. 203, 215-216 ЦК України, оскільки були укладені в період дії заборони на відчуження всього нерухомого майна ОСОБА_1 . Вважає, що той факт, що встановлені державним виконавцем обмеження щодо розпорядження спірним майном не були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідачка мала право вільно розпоряджатись нерухомим майном, якщо про встановлену заборону відповідачці було достеменно відомо. Також вказав, що законом не передбачено обов`язку кредитора з`ясовувати обставини належності на праві власності поручителю нерухомого майна, знати або відстежувати інформацію про права, що належать боржникові. При цьому про існування оспорюваних правочинів стягувачу стало відомо у 2024 році з матеріалів ВП № 35513071, а отже наявні підстави для поновлення строку для звернення до суду з даним позовом.

Відповідачкою ОСОБА_1 були подані заперечення на пояснення АТ «Універсал банк», згідно яких вважає твердження позивача щодо обізнаності відповідачки ОСОБА_8 щодо наявності судового рішення у справі № 2-1075/12 є припущеннями, оскільки відомості про сторону у справі ОСОБА_1 розміщені на веб-сайті «Судова влада» лише з 2018 року, за попередні роки інформація за вказаним критерієм пошуку відсутня. При цьому обов`язковість перевірки набувачем історії контрагентів не передбачена жодним нормативно-правовим актом. Набувач майна не зобов`язаний перевіряти фінансовий стан продавця майна чи відомості про судові справи, в яких він виступав учасником. Також вказала, що ОСОБА_8 , добросовісно покладаючись на офіційні відомості державних реєстрів, в яких на момент укладення оспорюваних правочинів була відсутня інформація про постанову державного виконавця про арешт зазначеного майна по ВП № 35513071, набула спірне майно вільним від будь-яких незареєстрованих обтяжень. Крім того вважає, що позивач міг і можливо володів інформацією про наявність в неї спірного майна що до моменту його відчуження, зокрема, коли погоджувався на забезпечення кредитного зобов`язання її порукою. Про оспорювані договори позивач міг дізнатись як мінімум з 25.11.2014 року, тобто після відкриття вільного доступу до державних реєстрів, якщо не раніше, зокрема, після відкриття виконавчого провадження № 35513071, з інформації, отриманої виконавцем за результатами перевірки її майнового стану як боржника, а отже позивачем пропущені встановлені законом строки для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 13.01.2025 року за клопотанням представника позивача АТ «Універсал банк» було витребувано у приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Отрищенка Олега Івановича належним чином завірені копії нотаріальних справ з посвідчення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0185, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчені приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Отрищенком О.І. 11 грудня 2013 року та зареєстровані у реєстрі за номерами 3297 та 3299 відповідно.

Крім того ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 09.04.2025 року за клопотанням представника позивача АТ «Універсал банк» було витребувано з Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) посвідчені копії повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про реєстрацію народження відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 11.07.2025 року підготовче провадження у вказаній цивільній справі було закрито та справу було призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача АТ «Універсал банк» Сахабутдінов В.Ю. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та письмових поясненнях на відзиви відповідачів на позовну заяву, просив їх задовольнити у повному обсязі та поновити строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Також просив відмовити у стягнення на користь відповідачки ОСОБА_6 понесених нею витрат на професійну правничу допомогу через неспівмірність заявленої суми відшкодування в розмірі 14 000 грн. зі складністю даної справи.

Представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Панченко А.В. позовні вимоги АТ «Універсал банк» не визнала з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на письмові пояснення позивача, просила у задоволенні позову відмовити, а також застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Череда Т.М. в судове засідання не з`явились, він представника відповідачки надійшла заява про проведення судового засідання в її відсутність та письмові пояснення, за змістом яких просила у задоволенні позовних вимог АТ «Універсал банк» відмовити. Вказала, що родинні зв`язки між відповідачками отриманими відомостями з Державного реєстру актів цивільного стану не підтвердились. Вважає, що відповідачка ОСОБА_6 є добросовісним набувачем нерухомого майна за оспорюваними договорами, при укладенні зазначених договорів правомірно покладалась на відсутність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей щодо будь-яких обтяжень на зазначене майно та не повинна нести відповідальність за несвоєчасне внесення таких відомостей уповноваженими особами. Також вважає, що відповідачка не повинна була перевіряти наявність судових рішень щодо продавця майна, історію придбання нерухомості тощо. Також зазначила, що позивач не навів жодних об`єктивних та поважних причин пропуску строку позовної давності, який у справі перевищує 11 років, а отже є підстави для застосування наслідків спливу такого строку за даним позовом. Просила також стягнути з позивача на користь відповідачки ОСОБА_6 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 000 грн.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Отрищенко Олег Іванович та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причина їх неявки суду невідома, що не перешкоджає проведенню судового засідання в їх відсутність.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані ними письмові докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11.04.2012 року у цивільній справі № 2-1075/12 за позовом ПАТ «Універсал банк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборованості за кредитними договорами солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал банк» було стягнуто заборгованість за кредитними договорами № 001-2915/840-0531 від 27.11.2007 року, № 001-2915/840-0532 від 27.11.2007 року та № 001-2915/8400533 від 27.11.2007 року в сумі 200 859 доларів США 21 цент, що еквівалентно 1 604 362, 93 грн., а також витрати по оплаті судового збору в сумі 1 700 грн. та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільної справи в сумі 120 грн. (а.с. 15-19 т. 1). Зазначене судове рішення набрало чинності згідно ухвали Апеляційного суду м. Києва від 21.06.2012 року (а.с. 20-23 т. 1).

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві від 05.12.2012 року на підставі заяви стягувача ПАТ «Універсал банк» було відкрито виконавче провадження № 35513071 з виконання виконавчого листа № 2-1075/12, виданого Солом`янським районним судом м. Києва 29.11.2012 року про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 солідарно 1 604 362, 93 грн., якою було накладено арешт на все майно ОСОБА_1 у межах суми стягнення та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику в межах суми боргу. Арешт накладено з моменту надходження постанови (а.с. 25-26 т. 1).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бережного Я.В. від 24.01.2023 року було відкрито виконавче провадження № 70839424 з виконання виконавчого листа № 2-1075/12, виданого 29.11.2012 року про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал банк» заборгованості за договорами № 001-2915/840-0531 від 27.11.2007 року, № 001-2915/840-0532 від 27.11.2007 року та № 001-2915/8400533 від 27.11.2007 року в сумі 200 859 доларів США 21 цент, що еквівалентно 1 604 362, 93 грн. (а.с. 28-29 т. 1).

Також судом встановлено, що 11.12.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Брусилівського районного нотаріального округу Житомирської області, згідно якого ОСОБА_1 за згодою свого чоловіка ОСОБА_3 продала належний їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області 26.05.2006 року, будинок загальною площею 45, 3 кв.м. за 30 781 грн., які отримала від покупця ОСОБА_4 до нотаріального посвідчення вказаного договору (а.с. 197 т. 1).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №№ 14363860, 14363994 станом на 11.12.2013 року відомості щодо продавця ОСОБА_1 про заборону відчуження об`єктів нерухомості відсутня (а.с. 207-208 т. 1).

Крім того, судом встановлено, що 11.12.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Брусилівського районного нотаріального округу Житомирської області, згідно якого ОСОБА_1 за згодою свого чоловіка ОСОБА_3 продала належну їй на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 768514, виданого виконавчим комітетом Хомутецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області, земельну ділянку площею 0, 3230 га, з кадастровим номером :01:001:0186, за 31 500 грн., які отримала від покупця ОСОБА_4 до нотаріального посвідчення вказаного договору (а.с. 204).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №№ 14371946, 14363994 від 11.12.2013 року, витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-013 від 09.12.2013 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 14372699 від 11.12.2013 року відомості про обтяження майна продавця ОСОБА_1 , заборону відчуження об`єктів нерухомості, обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0186 станом на 11.12.2013 року відсутні (а.с. 204, 211-213, 216-217 т. 1).

Також судом з повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 4, № 8, № 2 встановлено, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; матір`ю ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що народилась в с. Паволоч Попільнянського району Житомирської області, є ОСОБА_14 , відомості про батька відсутні; батьками ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що народилась у м. Києві, є ОСОБА_16 та ОСОБА_17 (а.с. 63-68 т. 2).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 13 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 756/553/17, від 30 травня 2018 року у справі № 639/3980/16-ц та від 02 жовтня 2024 року у справі № 761/42671/18.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц вказала, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 606/1636/18 зроблено висновок, що приватно - правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно - правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин.

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Судова практика у правовідносинах щодо вчинення правочинів на шкоду кредитору також є усталеною, про що свідчить зміст згаданої раніше постанови Великої Палати ВС від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

У відповідних постановах КЦС ВС наведено обставини, які потрібно з`ясовувати у такій категорії справ. Зокрема, у постанові КЦС ВС від 7 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 йдеться про визнання фраудаторним договору купівлі-продажу. Суд указав, що договором, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. У постанові КЦС ВС від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 суд врахував такі обставини, як момент вчинення договору.

У постанові КЦС ВС від 13 квітня 2022 року у справі № 757/62043/18-ц вказано про те, що договір як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин і має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватноправовий інструментарій (зокрема, вчинення договору не для регулювання цивільних відносин і не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з-під арешту в публічних відносинах або уникнення арешту та/або можливої конфіскації.

Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/ неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)".

Відтак, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання в нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам), про що йдеться у постановах Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019 р., №910/8357/18 від 28.11.2019 р. Боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення в нього зобов`язання з повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора (постанова Верховного Суду від 20 травня 2020 року по справі № 922/1903/18).

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсними укладених 11.12.2013 року між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_6 договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки через їх укладення всупереч п. 6 ст. 3 та ч. 3 ст. 13 ЦК України, суд враховує, що відчуження майна по зазначених договорах відбулось:1) в період наявності судового рішення, що набрало законної сили, про стягнення на користь АТ «Універсал банк» коштів з ОСОБА_1 , про існування якого останній було достеменно відомо і яке не було нею добровільно виконано, 2) в період наявності відкритого виконавчого провадження та наявності обмеження на розпорядження майном боржниці ОСОБА_1 .

На переконання суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачка ОСОБА_1 , укладаючи оспорювані договори, діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам АТ «Універсал банк», оскільки відчуження належного їй майна вочевидь мало на меті приховати вказане майно та унеможливити звернення стягнення на нього на стадії примусового виконання рішення суду.Такі дії боржника, спрямовані на уникнення відповідальності, прямо порушують принципи добросовісності та справедливості у правовідносинах і погіршують становище кредитора та дають підстави для визнання зазначених договорів недійсними.

Доводи представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Панченко А.В. про те, що позивач може задовольнити свої кредиторські вимоги за рахунок іншого майна ОСОБА_3 судом не приймаються до уваги, оскільки такі аргументи не надають підстав для висновку, що ОСОБА_1 мала право відчужувати належне їй нерухоме майно за наявності в неї грошових зобов`язань за рішенням суду, яке нею не було добровільно виконано. Не спростовують висновків суду й доводи представника відповідачки щодо того, що відчуження майна за оспорюваними правочинами відбулося за ринковим цінами, розрахунок за нього проведено між сторонами в повному обсязі; в момент укладення правочинів відповідачі не були обізнані про наявність виконавчого провадження та арешт майна ОСОБА_1 , оскільки в даному випадку ключовим є саме момент укладення оспорюваних правочинів в період наявності в ОСОБА_1 невиконаного нею добровільно грошового зобов`язання перед АТ «Універсал банк».

Доводи як представника відповідачки ОСОБА_1 , так і представника відповідачки ОСОБА_6 щодо відсутності у відповідачів родинних зв`язків, інтересу в уникненні сплати заборгованості ОСОБА_1 та відчуження й придбання нерухомого майна виключно для задоволення їх власних потреб у даному випадку не мають правового значення, оскільки, як вже зазначалось, нерухоме майно було відчужено в період примусового виконання судового рішення, про яке було відомо ОСОБА_1 , та дії арешту, накладеного на все її майно, що є порушенням основних засад добросовісного і розумного здійснення цивільних прав.

Той факт, що відомості про арешт майна на момент укладення оспорюваних правочинів були відсутні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зазначених висновків суду не спростовують.

Доводи представника відповідачки ОСОБА_6 адвоката Череди Т.М. про те, що визнання недійсними договорів купівлі-продажу є порушенням права ОСОБА_6 як добросовісного набувача на мирне володіння майном, передбаченого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є безпідставними, оскільки після визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки недійсним, сторона покупця не буде змушена самостійно шукати способи компенсації понесених нею втрат, оскільки закон встановлює чіткий механізм захисту прав покупця у такому випадку - недійсність договору передбачає відновлення сторін у початковий стан, що означає повернення покупцю сплачених ним коштів або відшкодування вартості майна іншим способом, передбаченим законом. Таким чином, інтереси покупця будуть захищені в рамках встановленого правопорядку, і це усуне необхідність у додаткових діях для відшкодування збитків.

Згідно ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

За наведених обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог АТ «Універсал банк» в повному обсязі, що могло бути підставою для задоволення позову. Разом з тим, представниками відповідачів Дехтяренко Л.Г. та ОСОБА_6 в ході розгляду справи були подані заяви про застосування строку позовної давності, які суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, керуючись наступним.

Так, застосування позовної давність можливе лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. При цьому, розгляд заяви про застосування позовної давності та відмова у позові з підстав пропуску строків позовної давності, у випадку обґрунтованості вказаної заяви та відсутності підстав для поновлення цього строку, є обов`язком, а не правом суду. Схожий за змістом висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року по справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року по справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року по справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року по справі №372/266/15-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 по справі №712/8916/17, а також у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі №509/3589/16-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №686/7483/15-ц, від 11 листопада 2020 року по справі №359/3162/16-ц.

За змістом ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Ч. 1 ст.261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи, що оспорювані правочини були вчинені 11.12.2013 року, строк позовної давності щодо їх оскарження сплинув після 11.12.2016 року.

Як вбачається з позовної заяви та заяви представника позивача про поновлення строку позовної давності, останній дізнався про існування оспорюваних правочинів при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження лише у 2024 році.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Частина 8 вказаної статті встановлює, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Отже, та обставина, що представник позивача дізнався про існування оспорюваних правочинів лише у 2024 році, при цьому виконавчий лист з виконання судового рішення про стягнення в ОСОБА_1 на користь позивача суми заборгованості за кредитними договорами було пред`явлено позивачем до виконання ще у грудні 2012 року, на думку суду, свідчить, що представник позивача не належним чином користувався своїми правами та здійснював обов`язки як сторона виконавчого провадження, зокрема, правом ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, в тому числі щодо майнового стану боржника, вочевидь, не цікавився станом виконання судового рішення у справі № 2-1075/12, а тому поважних причин для поновлення строку позовної давності не знаходить.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову АТ «Універсал банк» в повному обсязі через сплив строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що в задоволенні позову АТ «Універсал банк» відмовлено, відсутні підстави для стягнення з відповідачів на його користь сплаченого ним судового збору.

Щодо питання розподілу судових витрат, понесених відповідачем ОСОБА_6 , а саме стягнення з позивача на її користь витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, окрім іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача;у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, представником відповідачки Берегелі К.О. на підтвердження судових витрат, понесених останньою на оплату наданої їй правничої допомоги, надано наступні докази: копію договору про надання правничої допомоги від 08.11.2024 року та додаткову угоду до нього,ордер на надання правничої допомоги, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, рахунки на оплату від 11.11.2024, 25.11.2024, 13.01.2025, 12.03.2025, 08.09.2025, акти наданих послуг від 22.11.2024 та від 08.09.2025, детальний опис послуг професійної правничої допомоги (а.с. 165- 176 т. 2).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, керуючись критеріями, що визначені ч. ч. 3, 5, 9 ст. 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14.11.2019 року у справі № 826/15063/18.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підставі викладеного, суд вважає, що відповідачкою ОСОБА_6 було документально доведено, що нею понесено витрати на правничу допомогу адвоката у даній справі на загальну суму 14 000 грн. Однак, враховуючи пропорційність витрат на професійну правничу допомогу до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, категорію та складність справи, по якій наявна узгоджена та усталена судова практика, підстав відмови у позові, а також враховуючи заперечення представника позивача щодо розміру відшкодування та клопотання про їх зменшення, суд дійшов висновку про необхідність часткового стягнення на користь відповідачки ОСОБА_6 понесених нею витрат на професійну правничу допомогу адвоката, стягнувши їх у сумі 6 000, 00 грн. з позивача.

Згідно ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

З огляду на зазначене, арешт, накладений на підставі ухвали Брусилівського районного суду Житомирської області від 04.11.2024 року на житловий будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0185, розташовану по АДРЕСА_1 , підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 256, 257, 261, 267 ЦК України та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 158, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного Товариства "Універсал Банк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Отрищенко Олег Іванович, ОСОБА_3 , про визнання фраудаторного правочину недійсним та припинення права власності на нерухоме майно, повернення сторін у попередній стан, -відмовити.

Стягнути з Акціонерного Товариства "Універсал Банк"(, місцезнаходження: 04082, м. Київ, вул. Автозаводська, б. 54/19) на користь ОСОБА_6 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката 6 000 (шість тисяч) гривень.

Арешт, , накладений на підставі ухвали Брусилівського районного суду Житомирської області від 04.11.2024 року на житловий будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0185, розташовану по АДРЕСА_1 , - скасувати.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ О.С. Данилюк