Справа № 604/1030/25
Провадження № 2/604/39/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року селище Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сташківа Н.Б.

за участі секретаря судового засідання Крупи А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Підволочиську Тернопільської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року представник позивача звернулася до Підволочиського районного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №14.03.2025-100002190 від 14 березня 2025 року у розмірі 30500,00 гривень, а також 2422,40 гривень сплаченого судового збору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що14 березня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (оферти) №14.03.2025-100002190. Відповідно до умов договору ТОВ «Споживчий центр» надало відповідачу кредит в сумі 10000,00 грн. строком на 140 днів. Процентна ставка - фіксована незмінна ставка у розмірі 1 % за один день користування кредитом. Комісія, пов`язана з наданням Кредиту 15% від суми кредиту та дорівнює 1500,00 гривень. Неустойка: 100,00 гривень, що нараховується за кожен день невиконання/ неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.

Кредитором надано Позичальнику кредит у розмірі 10000 грн. строком на 140 днів, ОСОБА_1 14 березня 2025 року було отримано кредитні кошти у розмірі 10000 грн. Отже, ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконано в повному обсязі. В свою чергу ОСОБА_1 свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 04 вересня 2025 року, утворилась заборгованість у розмірі 30500,00 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 10000 грн., по процентам в розмірі 14000,00 грн., по комісії в розмірі 1500,00 грн., та неустойки в розмірі 5000 грн., чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр». Оскільки погасити заборгованість в добровільному порядку відповідач відмовляється, позивач просить стягнути дану суму з відповідача, а також судові витрати.

Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 08 вересня 2025 року було відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали подати відзив на позов з доказами на підтвердження обставин, що підтверджують заперечення проти позову.

Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2025 року, за клопотанням позивача, було витребувано докази від Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

Представник позивача в призначене судове засідання не з`явилась, в прохальній частині позовної заяви просила розгляд справи проводити за відсутності представника позивача.

Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду відзив в якому вказав, що не погоджується з викладеними у позовній заяві обставинами, вважає позов безпідставним та необґрунтованим.

Указує, що на підтвердження укладення договору позивачем надаються лише паперові копії. При цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що наявна в матеріалах справи паперова роздруківка договору створювалася у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що саме такий правочин підписувався електронним підписом уповноважених на те осіб (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Таким чином, наявна в матеріалах справи паперова копія спірного кредитного договору не може вважатися електронним документом (копією електронного документа), оскільки не відповідає вимогам статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належним доказом укладення договору між позивачем та відповідачем.

Також вказав, що відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Крім того, відповідач акцентує увагу на відсутності доказів погодження ним цих штрафних умов. Позивач міг надати роздруківку договорів позики з будь-якими умовами неустойки, що є найбільш сприятливими для позивача, і відповідач та суд не можуть перевірити достовірність цих електронних документів, поданих в паперовій формі. Також позивачем не надано належного розрахунку неустойки із зазначенням відсотків ставки, суми заборгованості на кожен день прострочення виконання зобов`язання, методології/формули розрахунку неустойки тощо. Отже, з урахуванням положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, нарахування неустойки в розмірі 5000,00 грн за договором є безпідставним і протиправним, оскільки прострочення виконання зобов`язань (затвердженням позивача) відбулося після 24 лютого 2022 року, тобто в період дії воєнного стану, а правильність нарахувань позивач не довів відповідними доказами.

Крім того відповідач зазначає, що пунктом 5 укладеного між сторонами кредитного договору (заяви) встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи наведене, оскільки кредитору було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, наголошую, що положення (вимоги) щодо обов`язку сплачувати плату (комісію) за обслуговування кредитної заборгованості, є нікчемними.

Окрім того відповідач також зазначає, що на підтвердження обставин перерахування грошових коштів за спірним кредитним договором та наявності у нього боргу за цим договором позивач надає тільки розрахунки заборгованості та довідку іншої фінансової компанії, однак зазначений розрахунок є відверто некоректним та неналежним: він не містить чіткої формули, за якою здійснювалося обчислення, не відображає детальної послідовності розрахункових операцій, а також ігнорує відомості про часткове погашення кредиту позичальником.

У сукупності ці обставини роблять наданий розрахунок неналежним і неприпустимим доказом у судовому процесі, оскільки він не відповідає вимогам, які є обов`язковими для документів, що використовуються як докази. Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є виключно первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належними доказами існування боргу.

Наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором є неналежним та недостатнім доказом для задоволення позовних вимог, оскільки сам розрахунок, умови кредитування тощо, є внутрішніми документами банку (фінансової установи) та не містять відомостей, що дозволили перевірити, чи видавалися кредитні кошти, на який строк, правильність нарахування відсотків та штрафів позивачем, часткове погашення боргу відповідачем тощо. З цього документа неможливо дослідити, яким чином позивач використав платежі на часткове погашення боргу (на тіло кредиту, проценти тощо), як саме позивач вирахував саме такий розмір процентів, неустойки, комісій. Тобто, позовні вимоги не обґрунтовані належним чином.

Крім того, звертаю увагу, що на підтвердження перерахування коштів позики позивач зазначає, що таке перерахування підтверджується інформаційною довідкою стороннього фінансового сервісу, відповідно до якої нібито, як зазначає позивач, відповідачу було перераховано тіло кредиту. Втім, зазначений файл не може бути належним підтвердженням здійснення переказу, оскільки повністю перебуває в залежності від сторони позивача. Також не відомо, кому належить карткові рахунки, на які нібито переказано дані кошти, оскільки лист фінансового сервісу не містить ідентифікуючих даних про відповідача. Відтак, інформаційна довідка не є документом первинного бухгалтерського обліку, не підтверджує фінансову операцію, не містить повних відомостей про учасників фінансової операції, повної інформації про погоджений сторонами у кредитному договорі номер платіжного засобу, на який потрібно було перерахувати суму кредиту, а також не містить повної інформації про номер платіжного засобу на який, згідно з доводами позивача, було перераховано суму кредиту. Матеріали справи також не містять даних, що підтверджують належність електронного платіжного засобу саме відповідачу. За таких обставин, суд позбавлений можливості ідентифікувати належність електронного платіжного засобу відповідачу, оскільки повна інформація щодо номеру банківської картки або ж номеру банківського рахунку відповідача у договорі кредитному договорі відсутня. Самої лише вказівки в квитанції на перерахування коштів на неповний номер електронного платіжного засобу недостатньо для визнання доведеним факту перерахування відповідачеві коштів за кредитним договором.

Інформаційне повідомлення I-PAY, на яке посилається позивач, не є первинним документом, що підтверджує перерахування кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу. Подібні листи сторонньої юридичної особи не є розрахунковим документом, та не підтверджують переказ коштів, операції по банківському рахунку, оскільки не містять відмітки про час прийняття та виконання банком, не містять повного номера картки, з чого можна було б встановити факт переказу коштів. У наданих позивачем сторінках кредитного договору відсутні будь-які відомості про те, що кредитні кошти будуть перераховуватися іншою особою, яка не виступає стороною за кредитним договором, а не позикодавцем. І в самому листі цього посередника або призначенні платежу не зазначено посилання на номер і дату кредитного договору.

Також до позову не додано цей договір, який би підтверджував повноваження та умови посередника здійснення фінансових операцій на замовлення платника ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР», а також з цієї довідки не вбачається, що перерахування на карту відбулося саме на виконання договору споживчого кредиту від 14.03.2025 №14.03.2025-100002190. Крім того, суду не надано саму платіжну інструкцію, на підставі якої відбувся переказ коштів надавачем платіжних послуг, в результаті чого не можливо перевірити належне виконання платіжної операції, оскільки неможливо встановити відповідність унікального ідентифікатора, що має бути зазначений у платіжній інструкції, з ідентифікатором, що вказаний у довідці про переказ коштів. Інших доказів, які б підтверджували надання відповідачу кредитних коштів саме на виконання договору споживчого кредиту позивачем не надано.

З огляду на вищевказане, зважаючи на те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У даному випадку, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, не надаючи і не витребуючи докази зарахування позики на рахунок саме відповідача, а тому позивач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Тому відповідач наголошує, що матеріали справи не містять жодного належного, достатнього та допустимого доказу перерахування мені суми позики (платіжне доручення, квитанція, чек тощо). Це вказує, що позивач не довів обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема не довів укладення договору позики (кредиту) з відповідачем на умовах, що вказані в наданій копії договору позики (кредиту), не довів перерахування мені тіла кредиту, не довів розмір фактично наданих у кредит коштів та розмір відсотків, які він просить стягнути за період користування кредитними коштами, а тому у задоволенні позову варто відмовити повністю.

Також відповідач зазначає, що позивач просить стягнути з нього 6000,00 грн. витрат на адвоката, мотивуючи це тим, що нібито такі витрати було понесено позивачем. Однак з наданих позивачем документів не вбачається, що гонорар в сумі 6000,00 грн. взагалі стосується надання правової допомоги по справі щодо стягнення заборгованості конкретно з мене. Вказані документи можуть стосуватися будь-яких інших справ за позовом цього кредитора щодо будь-якого із сотен або тисяч інших позичальників, що вказує на відсутність мого обов`язку сплачувати (компенсувати) такі витрати позивача, навіть якщо такі й мали місце. Відповідач вважає, що обсяг виконаних робіт адвокатом не співмірний фактичним витратам, необхідним для розгляду даної справи, оскільки всі документи адвоката по цій справі мають шаблонний (типовий) характер, заповнення яких не вимагає ні значних трудовитрат, ні часу, ні інтелектуального навантаження з боку адвоката. Відтак, вказана вартість послуг адвоката 6000,00 грн., на думку відповідача, не співмірна із необхідним часом, які міг витратив би адвокат на виконання відповідних робіт (надання послуг) у спірних правовідносинах, та є явно завищеною, оскільки відсутні докази безпосередьної участі адвоката в підготовки шаблонних документів по цій справі. Більш того, враховуючи факт подання всіх документів представником позивача без статусу адвоката, надання будь-якої професійної правничої допомоги по цій справі взагалі не може вважатися підтвердженим і достовірним. Отже, відповідач вважає, що правові підстави для стягнення з нього 6000,00 грн. витрат на професійну (правничу) допомогу на користь позивача відсутні, а тому в задоволенні заяви представника про стягнення таких витрат варто відмовити.

Враховуючи вищевикладене відповідач просить суд відмовити ТОВ «Споживчий центр» у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а судові витрати покласти на позивача - ТОВ «Споживчий центр».

22 вересня 2025 року до суду від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив. Згідно вказаної відповіді на відзив, представник позивача вказує, що спірний договір між сторонами укладено у визначених законодавством формі та спосіб, кредитні кошти були надані відповідачу, а отже позивач свої обов`язки за вказаним кредитним договором виконав. Крім того представник позивача вказує, що всі заявлені в позовній заяві вимоги є законними та обґрунтованими, тому просить суд задовольнити позовні вимоги.

За таких обставин, з урахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У статті 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності з яким сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що 14 березня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (оферти) №14.03.2025-100002190. Відповідно до умов договору ТОВ «Споживчий центр» надало відповідачу кредит в сумі 10000,00 грн. строком на 140 днів. Процентна ставка - фіксована незмінна ставка у розмірі 1 % за один день користування кредитом. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Проценти (економічна сутність плата за користування Кредитом) розраховуються шляхом множення всієї Суми Кредиту (включаючи всі Транші) (залишку від всієї Суми Кредиту) (база розрахунку) на кількість днів користування Кредитом/залишком Кредиту та на процентну ставку. Комісія, пов`язана з наданням Кредиту (надалі «Комісія», економічна сутність - плата за надання Кредиту) 1500 грн. Неустойка: 100 грн. 00 коп., що нараховується за кожен день невиконання/ неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

На підставі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно положень ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором.

На підставі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Крім того суд вказує, що в п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до змісту ч.ч.1-5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.

За ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

На підставі ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Згідно із ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до ч.13 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

За п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

На підставі абз.2 ч.2 ст.639 ЦК України якщо сторони домовились укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

З урахуванням викладеного вмотивування суд дійшов висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205,207 ЦК).

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.6 ч.1ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Водночас одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстраціїу його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першоїстатті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

У наданих позивачем суду на підтвердження позовних вимог пропозиції про укладення кредитного договору (оферта), заявці від 14 березня 2025 року, додатка до анкети позичальника, паспорта споживчого кредиту міститься вказівка на те, що вони підписані одноразовим ідентифікатором Е128.

Позивач зазначає, що для підписання документів відповідачем було введено код з смс-повідомлення, яке було відправлено на його фінансовий номер .

Отже, договір про надання фінансового кредиту підписано відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами правочину. При цьому слід зазначити, що заявка на укладення кредитного договору містить ідентифікуючі відомості стосовно відповідача, зокрема його ПІБ, РНОКПП номер паспорта. Відомостей про те що особисті дані відповідача були неправомірно надані позивачу матеріали справи не містять та відповідачем така обставина не доводилась. Крім того без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт Товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір не був би укладений.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком.

Тож, кредитний договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому, ОСОБА_1 через особистий кабінет на вебсайті ТОВ «Споживчий центр» подано заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту шляхом натискання відповідної кнопки, після чого позивачем надіслано відповідачці за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач і використав для підтвердження підписання кредитного договору, що укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача, цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Отже суд дійшов висновку, що між сторонами у справі укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач зобов`язався прийняти грошові кошти та повернути їх частинами у визначений договором строк, а також сплатити відповідні проценти у погодженому сторонами розмірі за користування такими кредитними коштами. Доказів повернення вказаних грошових сум кредитору у вигляді тілу кредиту або відсотків матеріали справи не містять.

Як вбачається із змісту кредитного договору між позичальником та кредитором було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі щодо сплати процентів.

14 березня 2025 року ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» на виконання укладеного з ТОВ «Споживчий центр» договору на переказ коштів ФК-П-2024/01-2 від 01 квітня 2024 року, перерахувало на банківську картку № НОМЕР_1 за суму коштів в розмірі 10000,00 грн. Призначення платежу: видача за договором кредиту №14.03.2025-100002190. Номер транзакції в системі iPay 680407797.

ОСОБА_1 вказані кошти отримав, про свідчить надана АТ КБ «Приват Банк» виписка з його карткового рахунку № НОМЕР_1 за 14 березня 2025 року, та того ж дня скористався кредитними коштами.

З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд вважає, що позивачем надано належні та допустимі докази про укладеність між відповідачем ОСОБА_2 та ТОВ «Споживчий центр» спірного кредитного договору №14.03.2025-100002190 від 14 березня 2025 року та отримання позичальником кредитних коштів в сумі 10000,00 грн.

Посилання відповідача на те що неможливо встановити осіб які підписали договір та про ненадання доказів отримання ним кредитних коштів, з урахуванням суперечливих заперечень наведених у відзиві, зокрема, відповідач вказує на неукладення кредитного договору, неотримання кредитних коштів, водночас вважає, що заборгованість по кредиту слід стягувати у меншому розмірі, ніж просить позивач та вказує що частково сплатив заборгованість. Таку поведінку відповідача суд розцінює, як суперечливу. Дії ОСОБА_1 з коштами що 14 березня 2025 року надійшли на його рахунок, а саме розпорядження вказаними коштами на власний розсуд свідчить про те, що він усвідомлював існування кредитного договору та визнав зобов`язання за ним, а тому його твердження, що відповідач не підписував кредитний договір, не знайшли свого підтвердження. Суд розцінює позицію відповідача як намагання уникнути відповідальності та небажання сплачувати заборгованість за зобов`язанням.

Позивач виконав умови договору та надав відповідачці обумовлену суму кредиту в погоджений сторонами строк.

Проте відповідач не виконує належним чином умови договору, у зв`язку з чим станом на 04 вересня 2025 року, утворилась заборгованість.

Позивач вказує що розмір заборгованості становить 30500 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 10000 грн., за відсотками в розмірі 14000 грн., по комісії в розмірі 1500 грн., та неустойка в розмірі 5000 грн.

За правилами статей 525,526,527ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Суд, враховуючи письмові пояснення відповідача, не погоджується із розрахунком заборгованості, наданим позивачем.

Позивач серед іншого просить стягнути неустойку, але, відповідно до п.18 Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Кредитний договір укладено під час дії воєнного стану, отже на правовідносини, які склались між сторонами поширюється дія п.18 Перехідних положень ЦК України.

Отже, суд вважає, що нарахування неустойки в сумі 5000,00 грн. за невиконання грошового зобов`язання є неправомірним, а відтак задоволенню не підлягає.

Крім того, суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованості за комісією, яка встановлена в договорі кредиту, оскільки така вимога не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та досліджених доказах по справі.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання, обслуговування та повернення кредиту.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Частиною 5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» встановлюється, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Керуючись положеннями ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 686/14530/15 (провадження № 61-13299св22), в якій суд касаційної інстанції зауважив, що оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником).

У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів (п.31.25 постанови).

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Суд звертає увагу, що пунктом 7 Договору кредиту (Заявки кредитного договору) встановлено комісію за надання кредиту у розмірі 1500,00 гривень, Необхідність внесення плати за надання кредиту передбачена у паспорті споживчого кредиту та у графіку платежів.

Однак позивачем в Договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, та за які позивачем встановлена комісія.

Оскільки позивач встановив плату за указані вище послуги, але не надав їх переліку і погодження зі споживачем при укладенні Договору, суд вважає, що положення щодо обов`язку відповідача сплачувати комісію за надання кредиту у розмірі 1500,00 грн. є нікчемними відповідно до ч.ч.1,2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».

Таким чином, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за комісією в сумі 1500,00 грн., встановленою саме за надання кредиту як фінансового інструменту, необхідно відмовити із наведених підстав.

Щодо стягнення з відповідача процентів в розмірі 14000,00 грн., суд зазначає наступне.

Позивачем заявлено до стягнення 14000,00 грн. процентів за 140 днів по ставці 1 % денних на суму боргу 10000,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України.

Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 % (ч.5 ст.8 Закону).

Отже, розмір процентної ставки за кредитним договорами, що укладаються із фізичними особами-споживачами є врегульованим нормативно.

Таким чином розмір денної процентної ставки погоджений сторонами у спірному кредитному договорі відповідає вимогам законодавства, тому позовна вимога про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом в розмірі 14000,00 гривень є законною та підлягає задоволенню. Також підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості на суму боргу (тіла кредиту) в розмірі 10000,00 грн.

Враховуючи наведене вище, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 24000,00 грн. (10000,00 грн. тіло кредиту + 14000,00 грн. відсотки за користування кредитом), а отже позов підлягає частковому задоволенню.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України.

Так, в позові представником було зазначено, що судові витрати позивача складаються з суми судового збору, сплаченого при поданні позову, у розмірі 2422,40 гривні.

Враховуючи суму задоволення позову, що становить 78,69% від заявлених позивачем вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1906,19 грн. (2422,40 грн.* 78,69%) в рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору.

З приводу заперечень відповідача стосовно суми заявленої позивачем правової допомоги, суд вказує, що представником позивача у позовній заяві зазначено що позивач очікує поніс витрати зі на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. Однак позивач в поданій позовній заяві не просив суд стягнути вказані чи будь-як інші витрати на професійну правничу допомогу, тому суд не вирішує питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та відповідно не приймає до уваги вказані відповідачем у відзиві обставини стосовно таких витрат.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.626,628,1048,1050,1054 ЦК України, ст.ст.81,137,141,263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (адреса: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, , МФО 305299, р/р НОМЕР_3 ) заборгованість за Кредитним договором №14.03.2025-100002190 від 14 березня 2025 року у розмірі 24000 (двадцять чотири тисячі) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (адреса: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, , МФО 305299, р/р НОМЕР_3 ) понесені судові витрат по оплаті судового збору в розмірі 1906 (одна тисяча дев`ятсот шість) гривень 19 (дев`ятнадцять) копійок.

В решті заявлених позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Б. Сташків