ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 336/6307/24

провадження № 61-14870св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Пророка В. В.,

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Сколибог Олександр Сергійович,

заінтересована особа (стягувач) - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2024 року у складі судді Зарютіна П. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року у складі колегії суддів Полякова О. З., Кухаря С. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області (далі - приватний виконавець) Сколибога О. С., заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк»).

В обґрунтування скарги зазначала, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 0827/2-691/11 від 11 травня 2011 року позов ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 (після розірвання шлюбу прізвище змінено на дошлюбне « ОСОБА_2 »), ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 36 832,16 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на 08 листопада 2010 року становить 326 059,58 грн.

На підставі виконавчого листа від 07 липня 2011 року у справі № 0827/2-691/2011, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, приватний виконавець Сколибог О. С. відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1. З того часу відбувалося виконання судового рішення у національній валюті (гривні), проти чого не заперечував стягувач, надавши у заяві про відкриття виконавчого провадження приватному виконавцю Сколибогу О. С. реквізити для перерахування грошових коштів саме у гривні та на гривневий рахунок. Скаржниця вказувала, що здійснювала погашення заборгованості у гривневому еквіваленті, що не заперечував і сам стягувач.

На думку ОСОБА_1 , постанова приватного виконавця про коригування суми заборгованості з гривневого еквіваленту на еквівалент у доларах США є необґрунтованою. Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати незаконними дії приватного виконавця Сколибога О. С. під час прийняття постанови від 14 червня 2024 року про уточнення суми боргу;

- зобов`язати приватного виконавця Сколибога О. С. скасувати постанову

про уточнення суми боргу від 14 червня 2024 року у виконавчому провадженні

№ НОМЕР_1.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя ухвалою від 05 липня 2024 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року, відмовив ОСОБА_1 у задоволенні скарги.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що оскаржувана постанова приватного виконавця прийнята відповідно до закону, в межах його повноважень, і право скаржниці не було порушено, оскільки між стягувачем та боржниками існувало валютне грошове зобов`язання і заборгованість за кредитним договором стягнута судом в іноземній валюті, а виконавець був зобов`язаний під час примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, керуватися положеннями статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

06 листопада 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року у цій справі, у якій заявниця, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року і ухвалити нове рішення про задоволення скарги.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження ухвали Шевченківського районного суду

м. Запоріжжя від 05 липня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року заявниця зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.

Касаційна скарга мотивована тим, що:,

- ухвалюючи рішення від 11 травня 2011 року, Шевченківський районний суд

м. Запоріжжя керувався законодавством, чинним на момент вирішення спору, а саме пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, якою визначено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю по всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум, суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні;

- стягувач не заперечує проти зарахування боргових коштів у гривні, тому виконання рішення суду має здійснюватися згідно із сумою, зазначеною судом у гривневому еквіваленті на час ухвалення рішення.

Також у касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року № 754/2449/22, від 29 травня 2018 року у справі № 922/2145/16 та у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1445цс17), крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 05 лютого 2025 року відкрив касаційне провадження за поданою касаційною скаргою, витребував матеріали справи та надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

18 березня 2025 року до Верховного Суду надійшли витребувані матеріали справи.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

ПАТ АБ «Укргазбанк» у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанції просить залишити касаційну скаргу без задоволення а оскаржувані судові рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що Шевченківський районний суд м. Запоріжжя рішенням

від 11 травня 2011 року у справі № 0827/2-691/11 позов ПАТ АБ «Укргазбанк» задовольнив частково. Стягнув солідарно із ОСОБА_2 (після розірвання шлюбу прізвище змінено на дошлюбне « ОСОБА_2 »), ОСОБА_4 на користь

ПАТ АБ «Укргазбанк» у рахунок відшкодування заборгованості за кредитним договором 36 832,16 доларів США, що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на 08 листопада 2010 року становить 326 059,58 грн.

07 липня 2011 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист. За виконавчим листом від 07 липня 2011 року № 0827/2-691/2011 року приватний виконавець Сколибог О. С. відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1. Постановою від 14 червня 2024 року приватний виконавець Сколибог О. С. уточнив суму заборгованості (вніс корегування) станом на 07 травня 2024 року, яка складає 30 437,78 доларів США (або 1 197 726,64 грн).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження

і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані

на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Статтею 447 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду із скаргою) визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях,

що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу,

не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття

6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, -

а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини

і основоположних свобод (далі - Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд

та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи,

що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Ясюнієне проти Литви» від 06 березня 2003 року, заява № 41510/98; «Руяну проти Румунії» від 17 червня 2003 року, заява № 34647/97; «Півень проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 56849/00).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року, заява № 23465/03).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України,

а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб),

що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, на час видачі 07 липня 2011 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя виконавчого листа № 0827/2-691/2011 та першого пред`явлення його до виконання були врегульовані Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій

по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон № 1404-VIII. Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII свідчить, що положення цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив

на час набрання чинності цим Законом. Вказаним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону

та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року у справі № 3-рп/2001).

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституція України не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Згідно із статтею 192 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Отже, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення правочинів, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті,

яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 вересня 2020 року у справі № 916/4693/15.

Таким чином, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд

у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме

в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-III «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», в редакції, чинній на час здійснення виконавчого провадження, переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому

в готівковій формі.

При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу,

тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. З огляду на зазначене виконання за виконавчим листом повинне було здійснюватися в іноземній валюті. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23 липня 2025 року у справі № 2-1374/11, провадження № 61-5388св25).

У частинах першій-третій статті 53 Закону № 606-XIV, в редакції, чинній на час видачі 07 липня 2011 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя виконавчого листа № 0827/2-691/2011, зазначено, що у разі якщо кошти боржника в іноземній валюті розміщені на рахунках, внесках або на зберіганні у банку чи іншій фінансовій установі, що мають право на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, державний виконавець зобов`язує їх продати протягом семи днів іноземну валюту в сумі, необхідній для погашення боргу. У разі якщо такі кошти розміщені у банку або іншій фінансовій установі, які не мають права на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, державний виконавець зобов`язує їх перерахувати протягом семи днів ці кошти до банку або іншої фінансової установи, які мають таке право, для їх реалізації відповідно до вимог частини першої цієї статті. У разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби.

Відповідно до частин першої-третьої цієї статті 49 Закону № 1404-VIII в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі якщо кошти боржника

в іноземній валюті розміщені на рахунках, внесках або на зберіганні у банку

чи іншій фінансовій установі, які мають право на продаж іноземної валюти

на внутрішньому валютному ринку, виконавець зобов`язує їх продати протягом семи робочих днів іноземну валюту в сумі, необхідній для погашення боргу. У разі якщо такі кошти розміщені в банку або іншій фінансовій установі, які не мають права на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, виконавець зобов`язує їх перерахувати протягом семи робочих днів такі кошти до банку або іншої фінансової установи за вибором виконавця, що має таке право, для їх реалізації відповідно до частини першої цієї статті. У разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця.

У цій справі встановлено, що виконавче провадження відкрито за виконавчим листом № 0827/2-691/2011, виданим 07 липня 2011 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 0827/2-691/11 від 11 травня 2011 року, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_2 (після розірвання шлюбу прізвище змінено на дошлюбне « ОСОБА_2 »), ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укргазбанк» у рахунок відшкодування заборгованості за кредитним договором 36 832,16 доларів США, що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на 08 листопада 2010 року становило 326 059,58 грн.

Ухвалюючи рішення у справі, Шевченківський районний суд м. Запоріжжя визначив суму заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню, в іноземній валюті, із зазначенням її еквівалента у гривні на час ухвалення рішення.

Отже, у зв`язку з ухваленням судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, стягувачу має бути перерахована сума саме в іноземній валюті, визначена судовим рішенням, а у боржника існує обов`язок виконати зобов`язання саме в іноземній валюті (доларах США), а не у національній валюті України - гривні

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 2-306/11, провадження № 61-6118св22.

Тому сам факт перерахування боржницею упродовж 2023-2024 років на розрахунковий рахунок банку коштів у гривні не може свідчити про наявність підстави виконання у національній валюті (гривня) рішення суду, яким було стягнуто заборгованість в іноземній валюті, оскільки гривневий еквівалент має розраховуватися на день здійснення кожного платежу.

Доводи касаційної скарги про те, що сам стягувач не заперечував проти зарахування боргових коштів у гривні, тому виконання рішення суду має здійснюватися згідно

із сумою, зазначеною судом у гривневому еквіваленті на час ухвалення рішення,

є помилковими, оскільки між стягувачем та боржниками існувало валютне грошове зобов`язання і заборгованість за кредитним договором була стягнута судом в іноземній валюті - доларах США, а приватний виконавець зобов`язаний був під час примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, керуватися положеннями статті 53 Закону № 606-XIV, які в подальшому було викладено законодавцем у статті 49 Закону № 1404-VIII.

У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 754/2449/22 (провадження № 61-13205св22), на яку посилалася ОСОБА_1 у касаційній скарзі, Верховний Суд дійшов висновку про те, що позикодавець, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником виконувалося судове рішення про стягнення такої заборгованості, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання. За обставинами цієї справи, позикодавець звернувся з позовом до позичальника, в якому просив стягнути з відповідача суму 3 % річних та курсову різницю вже після ухвалення остаточного судового рішення за його ж позовом про стягнення основного боргу саме у гривні за курсом, що діяв на час ухвалення рішення, з урахуванням його позовних вимог.

Проте правовідносини у зазначеній справі та у справі, що переглядається

не є подібними.

У постанові Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 922/2145/16, на яку також міститься посилання у касаційній скарзі, суди встановили, що 30 березня 2016 року державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження за наказом господарського суду. Дії органу державної виконавчої служби щодо виконання рішень господарського суду у справі № 922/1148/15 банком не оскаржені, постанови державного виконавця є чинними.

Тобто фактичні обставини справи у справі № 922/2145/16 та у справі, яка переглядається, є різними, а правовідносини не є подібними, що обумовлює і різність їх правового регулювання.

Ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, суд першої інстанції визначив суму боргу в іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення. Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, суд визначив стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом Національного банку України еквівалент у національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю приватного виконавця.

Отже, у зв`язку з ухваленням судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, стягувачу має бути перерахована сума саме в іноземній валюті, визначена судовим рішенням, а у боржника існує обов`язок виконати зобов`язання саме в іноземній валюті (доларах США), а не у національній валюті України - гривні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі

№ 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказано, що «правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Із матеріалів справи убачається, що, ухвалюючи рішення у справі, суд визначив суму боргу в іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення. Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про необхідність відступити від правової позиції Верховного Суду України щодо застосування пункту 8 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV у подібних правовідносинах, викладеного в постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1445цс17».

У разі відступлення Великою Палатою Верховного Суду від висновку щодо застосування норми права, викладеного раніше у постанові Верховного Суду, суди повинні застосовувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження 14-435цс18) зазначено, що незалежно від того чи усі постанови, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними

та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Отже, посилання на постанову Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1445цс17 є нерелевантним, оскільки Велика Палата Верховного Суд відступила від висновку Верховного Суду України у цій справі.

Посилання скаржниці на загальні висновки у постановах Верховного Суду щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права чи порушення норм процесуального права при постановленні оскаржуваних судових рішень, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у цій справі.

На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20).

Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин

у справі, в якій подана касаційна скарга, тому немає підстав вважати, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, ухвалив судове рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених заявницею справ суди виходили з конкретних обставин справи та доказової бази із урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

За таких обставин підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, під час касаційного перегляду не підтвердилася.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, і зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявниці з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій.

Висновок судів першої та апеляційної інстанцій з урахуванням встановлених у цій справі обставин не суперечить висновкам Верховного Суду, на які посилалася заявниця у касаційній скарзі.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій, не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судового рішення, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої

та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку

з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

В. М. Ігнатенко

В. В. Пророк