ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 лютого 2026 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 739/1806/25

Головуючий у першій інстанції Чепурко В. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/493/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

учасники справи: позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 21 листопада 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування посилалось на те, що 19.02.2021 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 102624819, за умовами якого відповідачу було надано кредит у розмірі 5000,00 грн, які вона зобов`язувалася повернути та проценти за користування кредитом в строк визначений договором.

Вказує, що Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк, визначений умовами кредитного договору, проте відповідач свої зобов`язання за кредитним договором своєчасно та в повному обсязі не виконувала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в загальній сумі 23000,00 грн.

Також зазначає, що 07.06.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» був укладений договір про відступлення права вимоги № 70-МЛ/Е, на підставі якого позивач набув право грошової вимоги до відповідача за договором № 102624819 від 19.02.2021, а оскільки відповідачка наявну заборгованість не погасила, тому позивач звернувся до суду з даним позовом.

У позові ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 102624819 від 19.02.2021 у сумі 23000,00 грн та судові витрати.

Заочним рішенням Новгород-Сіверського районного суду від 21.11.2025 позов ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 10624819 від 19.02.2021 у розмірі 8000,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судового збору.

Враховуючи положення ст. 1048, 1050, 1054 ЦК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню в межах строку кредитування.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» Ландик В.Ю. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду від 21.11.2025 і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а також стягнути понесені судові витрати.

За доводами скарги рішення судом першої інстанції ухвалено прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

В обґрунтування доводів заявник посилається, що відповідач здійснив волевиявлення щодо укладення договору шляхом направлення підписаної електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповіді про прийняття пропозиції укласти кредитний договір № 102624819 від 19.02.2021 та передбачав всі наслідки, був ознайомлений з умовами кредитування та відповідальністю за порушення кредитних зобов`язань по кредитному договору.

Вказує, що оскільки відповідачка підписала кредитний договір, тому вона була ознайомлена зі строком кредитування, розміром відсоткових ставок та умовами кредитування та передбачала наслідки укладеного кредитного договору № 102624819 від 19.02.2021.

Також зазначає, що сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Як стверджує заявник, нарахування заборгованості здійснювалось відповідно до п. 1.1.-1.7., 2.3.1.2 кредитного договору, а оскільки відповідачка продовжила користуватись кредитними коштами після строку, передбаченого п. 1.3. кредитного договору, тому до неї було застосовано пролонгацію на стандартних базових умовах, передбачених п. 2.3.1.2. кредитного договору, тому строк кредитування було продовжено на 60 днів. Тобто, за твердженням заявника, розмір заборгованості складається з тіла кредиту та відсотків за період 15 днів (з 19.02.2021 по 06.03.2021), за який щодня нараховується процент 4 % від тіла кредиту; пролонгація на стандартних (базових умовах), за який щодня нараховується процент 5,00% від тіла кредиту за період з 07.03.2021 по 05.05.2021.

Заявник наголошує, що сума та розрахунок заборгованості за кредитним договором № 102624819 від 19.02.2021 було передано позивачу від первинного кредитора ТОВ «Мілоан» згідно Договору відступлення прав вимоги №70-МЛ/Т від 07.06.2021, тобто після отримання права вимоги до відповідача позивачем жодних нових сум щодо стягнення заборгованості не нараховувалося.

В обґрунтування зазначених доводів заявник посилається на правові висновки Дніпровського апеляційного суду у справі № 204/5909/24 від 04.03.2025.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду було подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Поштова кореспонденція (копія ухвали про відкриття апеляційного провадження), направлена за зареєстрованою адресою проживання ОСОБА_1 (а.с. 36) повернулась до апеляційного суду із зазначенням причини повернення «адресат відсутній» (а.с. 81), що згідно положень п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням учасника справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 19.02.2021 ОСОБА_1 подала ТОВ «Мілоан» анкету-заяву на кредит №102624819, відповідно до якої просила надати кредит у розмірі 5000,00 грн на 15 днів, зі строком його повернення 06.03.2021 та сплатою процентів у розмірі 4% на день, тобто у розмірі 3000,00 грн за 15 днів користування кредитом (а.с. 11).

ТОВ «Мілоан» прийняло дану пропозицію відповідачки на укладення кредитного договору, при цьому погодило видачу кредиту в розмірі 5000,00 грн (а.с. 11 зворот).

19.02.2021 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 був укладений договір про споживчий кредит № 102624819, за умовами якого відповідачці надавався кредит на суму 5000,00 грн на 15 днів зі сплатою відсотків у розмірі 4% за кожен день користування кредитом (а.с. 5-8).

Згідно платіжного доручення №25529855 від 19.02.2021 ТОВ «Мілоан» перерахувало відповідачці на виконання кредитного договору грошові кошти у сумі 5000,00 грн (а.с. 12).

За матеріалами справи, а саме Виписки з особового рахунку за Кредитним договором № 102624819 від 19.02.2021 розмір заборгованості відповідачки становить 23000,00 грн, з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту 5000,00 грн, прострочена заборгованість за відсотками 18000,00 грн (а.с.13 зворот).

Відповідно до графіку платежів, що є додатком № 1 до Договору про споживчий кредит № 102624819 від 19.02.2021, відсотки за користування кредитом за 15 днів становлять 3000,00 грн, загальна вартість кредиту становить: 8000,00 грн (а.с.9).

Також судом встановлено, що 07.06.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» був укладений договір відступлення права вимоги №70-МЛ/Т, за умовами якого до позивача перейшло право вимоги до відповідачки за вказаним вище кредитним договором, що підтверджується копією договору відступлення права вимоги, витягом з реєстру боржників до вказаного договору, актом приймання передачі реєстру прав вимоги та платіжною інструкцією про перерахування коштів на виконання зазначеного договору відступлення прав вимоги (а.с.14-22).

З претензії від 15.07.2025 № 20792641/294, яка була направлена на адресу відповідачки, вбачається, що відповідачку було повідомлено про відступлення права вимоги за кредитним договором № 102624819 від 19.02.2021 та запропоновано сплатити заборгованість за кредитом на банківські реквізити ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та вказано, що у разі невиконання зобов`язань щодо погашення заборгованості ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» буде змушене звернутися до суду (а.с.23).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, враховуючи положення ст. 1048, 1050, 1054 ЦК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню в межах строку кредитування.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків поза межами строку кредитування, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір з умовам пролонгації строку дії договору відповідачкою підписаний не був, а тому підстави для пролонгації кредитного договору і нарахуванні відсотків у збільшеному розмірі після закінчення строку кредитування відсутні.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог на суму 8000,00 грн учасниками справи не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду лише в частині відмовлених позовних вимог про стягнення відсотків поза межами строку кредитування.

З висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині погоджується апеляційний суд, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

За нормою ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Положеннями ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У силу вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У справі, що переглядається, за матеріалами справи, згідно з умовами складеного договору про споживчий кредит № 102624819 від 19.02.2021, кредит надано у розмірі 5000,00 грн на 15 днів.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що проценти за користування кредитом становлять 3000,00 грн, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо пролонгації строку кредитування відповідно до умов кредитного договору та доказів складення та доведення до відповідача оновлених графіків платежів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в сумі 5000,00 грн, процентів за користування кредитом в сумі 3000,00 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволено частково.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).

Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).

Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог.

Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №761/33403/17).

Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (п.132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, п.90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21).

З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 Кодексу).

За матеріалами справи, як встановлено, за умовами укладеного між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» договору відступлення прав вимоги № 70-МЛ/Т, кредитор передає (відступає) Новому кредиторові за плату, а Новий кредитор приймає належні Кредиторові права грошової вимоги (Права Вимоги) до боржників за Кредитними договорами, вказаними у Реєстрі Боржників, укладеними між Кредитором і Боржниками (Портфель Заборгованості) (п. 1.1. Договору). Права Вимоги переходять до Нового Кредитора у день здійснення фінансування (оплати) на користь Кредитора у повному обсязі в сумі, вказаній в п. 7.1 цього Договору (п. 6.2.3 Договору). Днем здійснення оплати вважається день зарахування грошових коштів на банківський рахунок Кредитора, вказанийв п. 15 цього Договору (п. 7.2 Договору) (а.с. 14-18).

07.06.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено акт приймання-передачі реєстру Боржників до Договору відступлення прав вимоги № 70-МЛ/Т від 07.06.2021, відповідно до якого згідно з вимогами п. 8.3 Договору відступлення прав вимоги № 70-МЛ/Т від 07.06.2021, Кредитор передав, а Новий кредитор прийняв Реєстр Боржників Кредитора, складений за формою згідно із кількістю боржників: 4684 (а.с. 21 зворот).

Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору.

На підтвердження права вимоги за договором про споживчий кредит № 102624819 від 19.02.2021 до ОСОБА_1 матеріали справи містять:

- Витяг з Додатку до договору факторингу № 70-МЛ/Т від 07.06.2021, який містить дані Реєстру щодо передачі боргу ОСОБА_1 (а.с. 22 зворот);

- Договір відступлення прав вимоги № 70-МЛ/Т від 07.06.2021, укладений між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та первісним кредитором ТОВ «Мілоан» (а.с. 14 -18);

- Акт приймання-передачі Реєстру Боржників від 07.06.2021 до Договору відступлення прав вимоги № 70-МЛ/Т від 07.06.2021 (а.с. 21 зворот);

- Платіжну інструкцію на підтвердження оплати за Договором відсутплення прав вимоги № 70-МЛ/Т від 07.06.2021 (а.с. 22).

Отже, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», як новий кредитор, набуло право вимоги до ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит № 102624819 від 19.02.2021, в межах існуючого права вимоги первісного кредитора.

Щодо доводів апеляційної скарги про не стягнення заборгованості частини відсотків за договором про споживчий кредит № 102624819 від 19.02.2021, апеляційний суд зазначає наступне.

В позовній заяві ТОВ «ФК «Кредит-Капітал»» посилалось на те, що кредитний договір відповідачкою підписано в електронній формі одноразовим ідентифікатором, проте договір про споживчий кредит № 102624819 від 19.02.2021, що наявний у матеріалах справи, не містить відомостей про його підписання ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором, який би відповідав вимогам закону «Про електронну комерцію» та закону «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто в договорі відсутня відмітка про скріплення електронним підписом і його укладення дистанційно.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що договір про споживчий кредит № 102624819 від 19.02.2021 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 не укладений.

Анкета-заява на кредит № 102624819, яка створена 19.02.2021, має дані щодо процесу оформлення та розгляду заяви, проте не містить жодних даних про скріплення електронним підписом (а.с. 11).

Враховуючи викладене та вивчивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги, що в договорі про споживчий кредит № 102624819 від 19.02.2021 та паспорті споживчого кредиту до вказаного договору відображена інформація щодо умов кредитування, орієнтовної реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту; пролонгація дії кредитного договору відбулась автоматично, що відповідає п. 2.3 договору про споживчий кредит № 102624819 від 19.02.2021, тому строк кредитування продовжено на 60 днів (до 05.05.2021), у зв`язку з чим проценти за користування кредитом слід нараховувати на 15 днів (строк початкового кредитування) + 60 днів (продовження строку кредитування на стандартних (базових) умовах), не спростовують висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Посилання в апеляційній скарзі на правові висновки Дніпровського апеляційного суду, викладені у постанові від 04.03.2025 у справі № 204/5909/24 апеляційним судом до уваги не приймаються, враховуючи, що відповідно до положень ч. 4ст. 263 ЦПК України судами враховуються виключно правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду.

Межі розгляду справи апеляційним судом чітко визначені змістом частини першої статті 367 ЦПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У постанові від 24 травня 2023 року у справі №179/363/21 (провадження №61-4060св23) Верховний Суд зауважував, що принцип заборони повороту до гіршого відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі №757/42885/19-ц (провадження №61-9060св22), постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі №336/6023/20 (провадження №61-11523сво23), пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року в справі №756/11081/20 (провадження №14-25цс24)).

Судом першої інстанції стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість у сумі 8000,00 грн, а також стягнуто 842,57 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Отже, враховуючи подання апеляційної скарги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» апеляційний суд приходить до висновку про розгляд справи в межах доводів апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення.

За викладених обставин, колегія суддів враховує подання апеляційної скарги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та принцип заборони повороту до гіршого та приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367-369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» залишити без задоволення.

Заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 21 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 04.02.2026.

Головуючий Судді :