ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року м.Суми

Справа №950/3534/23

Номер провадження 22-ц/816/17/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Сидоренко А. П.

за участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.

у присутності:

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Сікорської Ірини Станіславівни,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Сікорською Іриною Станіславівною, на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 13 грудня 2024 року у складі судді Чхайла О.В., ухваленого у м. Лебедин Сумської області,

в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика" (далі по тексту ТОВ "Бізнес позика")звернулося до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 26 січня 2022 року сторони уклали договір № 440752-КС-004, в електронній формі, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит в розмірі 50000 грн, на умовах строковості, поворотності, платності. Позичальник зобов`язався повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором. Однак, свої зобов`язання за договором ОСОБА_1 належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 02 листопада 2023 року становила 121545,87 грн, з яких 50000 грн - прострочені платежі за тілом кредиту, 66717,42 грн - прострочені платежі по процентах, 4828,45 грн - прострочені платежі за комісією. В добровільному порядку питання щодо повернення боргу між сторонами не вирішено, а тому позивач просив стягнути з відповідача на користь ТОВ «Бізнес позика» вказану суму боргу та усі понесені судові витрати.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 13 грудня 2024 року позов ТОВ "Бізнес позика" задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Бізнес позика" заборгованість за Договором № 440752-КС-004 про надання кредиту від 26 січня 2022 року, що становить 121545,87 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес позика» сплачений судовий збір в розмірі 2147,20 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Сікорську І.С., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції безпідставно не врахував, що наявна у матеріалах справи роздруківка договору про надання кредиту № 440752-КС-004 від 26 січня 2022 року не містить підпису позичальника, зокрема й електронним цифровим підписом.

Надана позивачем Візуальна форма послідовності дій клієнта, складена та підписана ним одноособово, тому у розумінні положень чинного законодавства України не може бути належним достовірним доказом прийняття (акцепту) відповідачем пропозиції (оферти) щодо укладення договору про надання кредиту, на умовах, визначених офертою.

Вважає, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про укладення сторонами кредитного договору.

Зауважив, що у матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи на підтвердження перерахування на рахунок ОСОБА_1 грошових коштів, а також самі реквізити платіжної банківської картки ОСОБА_1 .

Суд не врахував, що з наданих позивачем доказів неможливо встановити факту отримання відповідачем кредитних коштів, дійсний розмір заборгованості відповідача, періоди, за які така заборгованість виникла, суми внесення платежів.

Наголошує на тому, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після закінчення строку кредитування, відповідно не підлягають стягненню проценти після 29 липня 2023 року.

Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07 жовтня 2020 року по справі №132/1006/19, висновки Великої Палати Верховного Суду - у постанові від 18 березня 2020 року по справі № 902/417/18, зазначає, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір, як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, зазначає, що рішення суду першої інстанції вважає законним і обґрунтованим, тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, яка підтримала доводи апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що 26 січня 2022 року між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 440752-КС-004 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», за умовами якого кредитодавець надає позичальнику кошти в розмірі 50000 грн 00 коп. на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених цим договором та Правилами надання споживчих кредитів ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА». Строк, на який надається кредит: 24 тижні (а.с. 16-18 том 1).

Відповідно до п. 1 договору, процентна ставка: в день 0,86645542, фіксована. Комісія за надання кредиту 7500 грн. Термін дії договору: до 13 липня 2022 року. Орієнтовна загальна вартість кредиту 110040 грн (а.с. 16 том 1).

Пунктом 6 договору сторони визначили, що позичальник має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору відмовитися від договору без пояснення причин, у тому числі у разі отримання ним грошових коштів, про що зобов`язаний повідомити кредитодавця у письмовій формі до закінчення вказаних 14 календарних днів. В такому випадку позичальник зобов`язаний протягом 7 календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від Договору повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з договором та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення включно зі ставкою, встановленою п. 1 цього договору (а.с. 17 том 1).

ТОВ «Бізнес позика» свої зобов`язання за договором виконало та 27 січня 2022 року надало позичальнику грошові кошти в розмірі 50000 грн двома платежами по 25000 грн шляхом перерахування на його банківську картку, що підтверджується довідкою про видачу коштів та деталізованим переліком операцій, здійснених клієнтом по карті НОМЕР_1 (а.с. 29, 125 том 1).

12 лютого 2022 року ОСОБА_1 вніс на погашення заборгованості за кредитними договором кошти в сумі 8736,77 грн (а.с. 9 том 1).

Однак у подальшому свої зобов`язання за кредитним договором не виконував, у зв`язку з чим станом на 13 липня 2022 року утворилась заборгованість за договором № 440752-КС-004 про надання кредиту, в розмірі 121545,87 грн, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 50 000 грн; суми прострочених платежів по процентах 66717,42 грн; суми прострочених платежів за комісією 4828,45 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було виконано взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного повернення кредитних коштів, нарахованих відсотків за користування кредитними коштами та комісії, а тому права позивача порушені і підлягають захисту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Згідно із ч.5 ст.11 Закону України «Про електрону комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.

Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_1 , підписуючи пропозицію укласти договір (оферта) № 440752-КС-004, підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Договір про надання кредиту підписаний ОСОБА_1 за допомогою одноразового ідентифікатора, що підтверджує укладання між сторонами правочину.

На виконання умов договору 27 січня 2022 року ТОВ «Бізнес позика» надало позичальнику грошові кошти в розмірі 50000 грн двома платежами по 25000 грн шляхом перерахування на його банківську картку НОМЕР_1 (а.с. 29, 125 том 1).

Жодних дій передбачених пунктом 6 договору щодо відмови від договору або повернення коштів ОСОБА_1 не вчинив, користувався кредитними коштами.

12 лютого 2022 року позичальник вніс 8736,77 грн на погашення заборгованості за кредитними договором (а.с. 9 том 1).

Відтак доводи заявника апеляційної скарги про те, що сторони не укладали кредитного договору, а також, що ОСОБА_1 кредитних коштів не отримував, спростовуються матеріалами справи, а тому відхиляються апеляційним судом.

Відповідач не надав до суду належних допустимих доказів на спростування наданого товариством розрахунку заборгованості за кредитним договором № 440752-КС-004 від 26 січня 2022 року.

З наявного у справі розрахунку заборгованості вбачається, що після закінчення строку договору - 13 липня 2022 року позивач не нараховував позичальнику жодних відсотків за користування кредитом, заборгованість у розмірі 121545,87 грн, з яких 66717,42 грн - прострочені платежі по процентах, сформувалась саме на дату закінчення строку дії кредитного договору.

Відтак твердження апелянта про незаконність стягнення відсотків за користування кредитними коштами поза межами строку кредитування не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки не ґрунтуються на матеріалах справи.

Крім того, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07 жовтня 2020 року по справі №132/1006/19, висновки Великої Палати Верховного Суду - у постанові від 18 березня 2020 року по справі № 902/417/18, апелянт зазначає, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд може зменшити загальний розмір, як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Слід зауважити, що правові висновки, викладені у постановіВеликої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі № 902/417/18 не підлягають до застосування у даній справі, оскільки обставини у справі, що перебуває на апеляційному перегляді не є подібними до обставин справи, на яку посилається апелянт.

Предметом спору у справі № 902/417/18 є стягнення заборгованості за договором поставки, а також неустойки і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України.

Тобто у справі на яку посилається відповідач йдеться про проценти річних, як складову відповідальності за порушення грошового зобов`язання за статтею 625 ЦК України, а не як оплату за користування кредитними коштами відповідно до вимог статті 1048 ЦК України.

Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07 жовтня 2020 року по справі №132/1006/19 стосуються обґрунтованості вимог зустрічного позову про визнання недійсним пунктів кредитного договору про розмір відсотків.

Проте слід зазначити, що у справі, що переглядається, вирішується питання про стягнення заборгованості за кредитним договором, до складу якої входить заборгованість за тілом кредиту, відсотки за користування кредитом та комісія за надання кредиту. Про стягнення неустойки та процентів річних, як відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, а не йдеться, питання недійсності окремих пунктів договору в межах цієї справи також не вирішувалось.

Укладаючи кредитний договір в електронній формі ТОВ "Бізнес позика" та ОСОБА_1 погодили розмір процентної ставки за користування кредитом на день, що становить 0,86645542.

Отримавши від товариства пропозицію укладення договору, позичальник був ознайомлений із загальною вартістю кредиту, а також графіком погашення заборгованості та уклав договір на запропонованих умовах.

При цьому ОСОБА_1 незгоди з розміром відсотків не висловлював, зустрічних вимог до товариства про визнання недійсним договору в цій частині не пред`являв.

За встановлених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Отже, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, судове рішення у даній справі не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Сікорською Іриною Станіславівною, залишити без задоволення.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 13 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складене 13 січня 2026 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

А. П. Сидоренко