УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2026 року

м. Київ

справа № 369/14216/24

провадження № 61-725ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Каменської Ніни Петрівни, на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини.

ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила забезпечити позов шляхом визначення графіку спілкування її з малолітнім сином ОСОБА_3 наступним чином:

- щотижня з четверга о 09 год. 00 хв. до неділі о 09 год. 00 хв. - особисте спілкування малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею, без присутності батька чи будь-яких третіх осіб зі сторони батька за місцем проживання/перебування матері (яке вже змінено), зокрема, на ігрових майданчиках, у парках розваг та відпочинку, дитячих розважальних центрах або будь-яких інших місцях за вибором матері;

- новорічні свята та зимові канікули, у період з 29 грудня 2025 року по 10 січня 2026 року - особисте спілкування малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із нею, без присутності батька чи будь-яких третіх осіб зі сторони батька за місцем проживання/перебування матері (яке вже змінено), зокрема, на ігрових майданчиках, у парках розваг та відпочинку, дитячих розважальних центрах або будь-яких інших місцях за вибором матері;

- зобов`язати ОСОБА_1 передавати у визначений час та дату їй дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 . Передача дитини має відбуватися з особистими речами дитини, необхідними для її щоденного використання: сезонний одяг, взуття, засоби гігієни, улюблені іграшки тощо.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Чухраєвої Н. С., про забезпечення позову задоволено частково.

Визначено час спілкування малолітньої дитини ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 щотижня з четверга з 09 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. суботи без присутності батька ОСОБА_1 чи будь-яких третіх осіб зі сторони батька за місцем проживання/перебування матері, зокрема, на ігрових майданчиках, у парках розваг та відпочинку, дитячих розважальних центрах або будь-яких інших місцях за вибором матері та зобов`язано батька ОСОБА_1 передавати дитину - ОСОБА_3 , його матері ОСОБА_1 .

У задоволенні іншої частини заяви про забезпечення позову відмовлено.

Суд першої інстанції застосував норми ЦПК України, практику Європейського Суду з прав людини, а також врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду, та положення Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що врахувавши інтереси дитини та її вік, з метою запобігання втрати емоційного контакту матері з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання дитини одним із батьків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення зустрічного позову ОСОБА_1 у спірних правовідносинах шляхом визначення часу спілкування малолітньої дитини з матір`ю. Наведений захід забезпечення позову, який застосований судом до вирішення спору між сторонами по суті, відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивачки щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення зустрічного позову. Невжиття таких заходів може призвести до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій, а інтереси дитини та права сторін на час постановлення оскаржуваної ухвали суду не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

Суд апеляційної інстанції застосував норми ЦПК України, сімейного законодавства України, міжнародні договори України та судову практику.

16 січня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 - адвокат Каменська Н. П., подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року скасувати.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Каменської Н. П., обгрунтована тим, що суди не врахували режим дня дитини ОСОБА_3 , умови воєнного стану, що обумовлюють ризик переміщення дитини з постійного місця проживання з батьком, а також рекомендації лікарів не розлучати його зі старшим братом Гордієм. Також ОСОБА_1 має подвійне громадянство, а тому існує ризик вивезення дитини до російської федерації.

Перевіривши доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Каменської Н. П., колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами першою та другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Виходячи з аналізу змісту норм глави 10 ЦПК України «Забезпечення позову» та правової природи заходів забезпечення позову: 1) ці заходи мають тимчасовий характер захисту прав; 2) судове рішення про забезпечення позову не є остаточним рішенням по суті справи; 3) заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до Правила 17.1 «Попередні заходи та охоронні заходи», що закріплено у Правилах міжнародного цивільного процесу ALI/UNIDROIT, суд може вжити попередній захід для того, щоб обмежити поведінку сторони чи іншої особи або змусити її до поведінки у випадках, коли необхідно зберегти можливість надання ефективного засобу судового захисту до ухвалення остаточного судового рішення або ж для того, щоб підтримати або іншим чином врегулювати існуючу ситуацію (status quo).

Консультативна рада європейських суддів у своєму Висновку від 24 листопада 2004 року № 6 «Про справедливий судовий розгляд у розумні строки і роль судді у судовому процесі з урахуванням альтернативних способів вирішення спорів» визначила, залежно від мети, два види попередніх заходів, які можуть бути застосовані судом: 1) заходи, спрямовані на забезпечення виконання рішення (наприклад, накладення арешту або «замороження активів»); 2) засоби з тимчасового врегулювання ситуації (наприклад, у сімейних спорах).

Перелік видів забезпечення позову передбачений статтею 150 ЦПК України, у якій, зокрема, визначено, що позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних відносин (пункт 3 частини першої статті 150 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено обов'язок держав-учасниць поважати право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

При розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України, стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини»).

У рішенні від 04 вересня 2018 року у справі «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (Сristian Сatalin Ungureanu v. Romania) ЄСПЛ звернув увагу на те, що допущення державою ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини, ще й протягом тривалого часу, у тому числі за наявності судового спору між батьками, від якого, зокрема, залежить характер цього доступу, навіть якщо це відбувається без порушення існуючих нормативних правил держави, є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - права на повагу до приватного і сімейного життя того з батьків, доступ до дитини якого обмежується або унеможливлюється.

Згідно практики ЄСПЛ при визначенні найкращого інтересу дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, п. 76).

У справі, що переглядається Верховним Судом, суди попередніх інстанцій, вирішуючи питання про необхідність забезпечення позову, встановили відсутність вільного спілкування між ОСОБА_1 та її дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що призводить до втрати зв`язку між матір`ю та сином.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю (постанови Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/1253/22, від 08 лютого 2023 року у справі № 501/488/21).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, врахувавши підстави та предмет зустрічного позову, з яким звернулася ОСОБА_1 , специфіку сімейних відносин, можливий тривалий розгляд цієї справи судом, напружені конфліктні відносини, які склались між сторонами, що може негативно вплинути на психологічне здоров`я дитини, а також встановивши наявність обставин, які позбавляють мати та дитину можливості вільно реалізувати своє право на особисте спілкування один з одним, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність часткового задоволення заяви про забезпечення позову шляхом визначення безперешкодного спілкування з визначенням часу, достатнього для відновленню та налагодженню емоційних стосунків матері з малолітньою дитиною, запобігання погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді.

Верховний Суд зазначає про те, що обраний вид забезпечення позову є доцільним та співмірним із заявленими вимогами, він не вирішує спір по суті, а лише спрямований на забезпечення збереження відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з матір'ю, що, в свою чергу, може усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання витини.

При цьому забезпечення найкращих інтересів дитини не виключає можливого втручання у приватне та сімейне життя одного з батьків дитини і не завжди може відповідати інтересам одного з батьків (постанова Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 686/8535/20).

Посилання у касаційній скарзі представника ОСОБА_1 - адвоката Каменської Н. П., про те, що ОСОБА_1 має подвійне громадянство, а тому існує ризик вивезення дитини до російської федерації, ґрунтуються на припущеннях, а тому не приймаються Верховним Судом до уваги.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не встановлено нового факту, який би виник після постановлення ухвали суду першої інстанції від 01 серпня 2025 року про відмову у забезпеченні позову та обумовив виникнення нових підстав для вжиття відповідних заходів, є безпідставними.

Так, виходячи зі змісту ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2025 року, суд відмовив у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Чухраєвої Н. С., про забезпечення позову, врахуваши малолітній вік дитини ОСОБА_3 , необхідність дотримання певного режиму, віддаленість місця проживання батьків один від одного.

Як вбачається із оскаржуваних судових рішень, у заяві про забезпечення позову, поданій ОСОБА_1 до суду першої інстанції у серпні 2025 року, на обґрунтування підстав забезпечення позову вона вказала про зміну її фактичного місця проживання з м. Львова на м. Київ, звільнення з роботи з метою бути ближче до дитини, а також закінчення дії обмежувального припису ОСОБА_1 відносно неї, який діяв до 13 серпня 2025 року.

Отже, у заяві ОСОБА_1 про забезпечення позову, поданій у серпні 2025 року, вказано інше обґрунтування підстав забезпечення позову, ніж у її заяві про забезпечення позову, щодо якої судом першої інстанції було постановлено ухвалу від 01 серпня 2025 року.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать загальним висновкам щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах, викладеним у наведених постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, тому доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними.

Інші доводи касаційної скарги спростовуються вищенаведеним, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права й висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Каменської Ніни Петрівни, на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини; зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, про визначення місця проживання дитини відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник