ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві справу за апеляційною скаргою адвокатки Бабур Олесі Петрівни, представниці ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м.Полтави від 30 вересня 2025 року (час ухвалення судового рішення з 16:03:40 год до 16:12:48 год; дата виготовлення повного текста судового рішення 01 жовтня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення графіку спілкування з дитиною та участі у її вихованні, треті особи виконавчий комітет Шевченківської районної в м. Полтаві ради, виконавчий комітет Київської районної в м. Полтаві ради як органи опіки та піклування.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду із вказаним позовом, просили ухвалити рішення, яким зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у спілкуванні з малолітнім онуком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначити ОСОБА_1 і ОСОБА_2 способи участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною, встановивши систематичні побачення та можливість вільного спілкування.

В обгрунтування заявлених вимог посилалися на те, що ОСОБА_3 є племінницею позивачки ОСОБА_1 , яка з 2005 року була призначена опікуном над неповнолітньою племінницею ОСОБА_5 .

У 2016 році відповідачка зареєструвала шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї у шлюбі народився син ОСОБА_4 .

До 09.03.2022 відповідачка повністю довіряла позивачам та дозволяла брати малолітню дитину в свій дім, позивачі проявляли любов і турботу про дитину.

Починаючи з березня 2022 року, відповідачка всіляко перешкоджає позивачам у спілкуванні та зустрічах з малолітнім ОСОБА_4 , 2016 року народження.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 30 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі адвокатка Бабур О.П., представниця ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції при вирішенні цього спору мав застосувати аналогію закону чи аналогію права та з урахуванням міжнародних актів і рішень ЕСПЛ, що стосуються інтересів дітей, повинен був виходити з того, що двоюрідна баба, якою є позивачка ОСОБА_1 , має права, передбачені ч.2 ст.159, ч.1 ст.263 СК України.

Суд проігнорував докази відеоматеріали і показання свідків, які підтверджують позитивне спілкування позивачів із малолітньою дитиною, що відповідає його інтересам.

Звертається увага, що суд мав врахувати висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21 квітня 2021 року по справі № 638/12278/15.

У відзиві ОСОБА_3 , посилаючись на необгрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції у частині вимог, заявлених ОСОБА_6 залишити без змін, а провадження у частині вимог, заявлених ОСОБА_2 , закрити.

Наголошується, що суд першої інстанції на виконання вимог ст. 264 ЦПК України надав обгрунтовані відповіді на доводи і заперечення сторін спору та зробив правильний висновок про те, що позивачка з огляду на ступінь її спорідненості із малолітньою дитиною і приписи сімейного законодавства, не є суб?єктом, права якого підлягають захисту відповідно до ст. 257 СК України.

Встановивши фактичні обставини, суд ухвалив рішення в інтересах дитини, а посилання в апеляційній скарзі на ненадання належної оцінки усім наявним у справі доказам є необгрунтованим, оскільки докази, на які зроблене посилання в апеляційній скарзі, не мають істотного значення для правильного вирішення цього спору.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом практики ЄСПЛ і Верховного Суду не можуть братися до уваги, так як у конкретних справах, розглянутих судами, відмінні фактичні обставини.

У відзиві викладені доводи щодо існування підстав для закриття провадження у частині вимог, заявлених ОСОБА_2 , оскільки останній взагалі не є родичем малолітньому ОСОБА_7 .

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.371, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є матір`ю малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з нею.

Батьком малолітнього ОСОБА_4 , 2016 року народження, є ОСОБА_8 .

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13.10.2021 у справі № 552/4123/21, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_8 і ОСОБА_3 розірвано.

Згідно розпорядження голови Гадяцької районної державної адміністрації від 20.04.2005 № 189 призначено ОСОБА_1 опікуном над неповнолітньою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На опікуна покладено обов`язки по створенню неповнолітній ОСОБА_10 необхідних соціальних умов і забезпечення її доглядом і лікуванням.

Станом на час розгляду справи судом відповідачка ОСОБА_11 досягла повноліття, опіка припинена.

Відповідач ОСОБА_3 є племінницею позивачці ОСОБА_1 і матір`ю малолітньої дитини ОСОБА_12 , 2016 року народження.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не є донькою ні позивачці ОСОБА_1 , ні позивачу ОСОБА_2 , відповідно малолітній ОСОБА_4 , 2016 року народження, не є онуком позивачів, не належить до кола їх родичів першого ступеня спорідненості.

Позивачка ОСОБА_1 , як двоюрідна баба, та позивач ОСОБА_2 , як особа, з якою ОСОБА_1 перебуває в шлюбі, в силу норм ст. 2 Сімейного кодексу України не є суб`єктами, права яких підлягають судовому захисту в порядку, визначеному ст. 257 СК України.

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 склалися неприязні стосунки, тому твердження відповідачки ОСОБА_3 про те, що на даний момент спілкування позивачів з малолітнім ОСОБА_13 може негативно вплинути на розвиток дитини, є обґрунтованим.

Позивачі не позбавлені можливості самостійно, за взаємною згодою і у позасудовому порядку спілкуватись з малолітнім ОСОБА_4 виключно зі згоди його матері, поважаючи право батьків дитини на визначення кола осіб, з якими має спілкуватися їхня дитина.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, вирішуючи спір, суд має врахувати висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах, які викладені в постановах Верховного Суду.

За змістом наведеної норми права суд враховує висновки суду касаційної інстанції у конкретній справі, якщо в обох справах є подібними фактичні обставини і відповідні спірні правовідносини.

В апеляційній скарзі зроблено посилання на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21 квітня 2021 року по справі № 638/12278/15, але у справі, розглянутій Верховним Судом, вирішений спір про право діда і баби на спілкування з онуком, а конкретніше у вказаній постанові вирішувалося питання про законність постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з урахуванням того, що дитина відмовлялася спілкуватися із дідом. Постанова Верховного Суду не містить висновків щодо права двоюрідного діда чи баби на спілкування з двоюрідним онуком.

Стосовно посилань в апеляційній скарзі на положення міжнародних актів і рішень ЄСПЛ, що стосуються питань дітей, слід зауважити, що у рішеннях ЄСПЛ, на які зроблене посилання, суд, надаючи тлумачення положенням ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначив, що її положення поширюються у тому числі і на відносини між бабою, дідом та онукою, якщо між ними існують достатньо тісні зв`язки (зокрема, рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Kruskic v. Croatia» від 25 листопада 2014 року, п. 108).

За логікою Європейського Суду з прав людини визначальною обставиною у вирішенні питання про захист права діда, баби на спілкування із онуком (онукою) є існування достатньо тісних зв`язків між ними.

У межах розгляду цієї справи позивачами не доведено належними, допустимими і достатніми доказами те, що між ними і дитиною існував (є) тісний зв?язок, необхідний і корисний для нормального розвитку дитини, проте мати всупереч інтересам дитини вчиняє дії на припинення контактів (спілкування) позивачів із дитиною.

Що стосується національного законодавства, то апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачі не входять до кола осіб, чиї права та обов?язки відносно дитини відповідачки, підлягають захисту в порядку, передбаченому сімейним законодавством.

У постанові Верховного Суду від 19 березня 2025 року (справа № 757/25182/23-ц) викладені такі висновки щодо застосування судом приписів ст.8 ЦК України, на які зроблене посилання в апеляційній скарзі.

«Якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права) (стаття 8 ЦК України).

Законодавець визначив порядок усунення прогалин в приватному праві. Приватні відносини є різноманітними, а соціальне життя - рухливе. У зв`язку з цим може виникнути необхідність визначення певного правила, яке не закріплено в приватно-правових нормах безпосередньо. Умовами застосування аналогії закону є те, що: відносини, до яких застосовується аналогія, охоплюються предметом цивільно-правового регулювання (статті 1, 9 ЦК); наявність прогалини в їх регулюванні (прогалини в праві); відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників приватних відносин (норми акту цивільного законодавства або договору); існують правові норми, що регулюють подібні за змістом відносини; застосування аналогії закону не повинно суперечити суті цих відносин (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року в справі № 754/446/22 (провадження № 61-7349сво23)).»

За змістом норм СК України учасниками сімейних відносин, окрім батьків і їхніх дітей, є баба, дід, прабаба, прадід, внуки, правнуки, рідні брати, сестри, мачуха, вітчим, падчерка, пасинок, усиновлювачі, усиновлені, інші члени сім`ї.

У СК України чітко визначено, що цей Кодекс не регулює сімейні відносини між двоюрідними братами та сестрами, тіткою, дядьком та племінницею, племінником і між іншими родичами за походженням. (стаття 2).

Статтею 8 СК України встановлено: якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до ч.2 ст.9 СК України особи, які проживають однією сім`єю, а також родичі за походженням, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства.

Позивачка ОСОБА_1 не є членом сім?ї відповідачки у розумінні положень ст.3 СК України і відноситься до інших родичів за походженням тітка відповідачки і двоюрідна баба дитини, і законом встановлено, що вона може врегулювати свої родинні відносини за договором, що укладається у письмовій формі і є обов?язковим до виконання.

З наведених підстав відсутні підстави вважати, що існує прогалина у законодавстві, тобто відсутній нормативний регулятор спірних правовідносин.

Враховуючи встановлене, конкретні обставини справи і характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що інші доводи апеляційної скарги не є істотними та такими, що потребують детального аналізу задля забезпечення вимог п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвокатки Бабур Олесі Петрівни, представниці ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 30 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 28 січня 2026 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов