Провадження №2/447/175/26
Справа №447/3057/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

29.01.2026 м. Миколаїв

Миколаївський районний суд Львівської області у складі:

головуючої судді:Рябчун А. В.,

за участю: секретаря судового засідання Непопалової М. Г.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Гретченка П. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

25 вересня 2025 року до Миколаївського районного суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі - ТОВ «Діджи Фінанс») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 22.04.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено угоду №102180487 щодо кредитування - кредитний договір, відповідно до умов якого (повернення, платності, строковості) банк надав відповідачу у користування кредитні кошти в розмірі 15 000 грн., з встановленим строком користування з 22.04.2021 року по 07.05.2021 року, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

29.07.2021 року згідно умов договору відступлення права вимоги №05Т, ТОВ «МІЛОАН» відступлено право вимоги за кредитним договором №102180487 від 22.04.2021 року на користь ТОВ «Діджи Фінанс», відповідно, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права вимоги до ОСОБА_1 .

Станом на 25.09.2025 року загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором становить 64 312,5 грн., з яких: 15 000 грн. - заборгованість за кредитом; 47 812,5 грн. - заборгованість за відсотками; 1 500 грн. заборгованість за комісійними винагородами.

Посилаючись на зазначене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором №102180487 від 22.04.2021 року у загальному розмірі 64 312,5 грн. та судові витрати.

Ураховуючи наведене, ТОВ «Діджи Фінанс» просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства заборгованість за кредитним договором №102180487 від 22 квітня 2021 року у загальному розмірі 64 312,5 грн., з яких: 15 000 грн. - заборгованість за кредитом; 47 812,5 грн. - заборгованість за відсотками; 1 500 грн. заборгованість за комісійними винагородами та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Процесуальні дії суду

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 вересня 2025 року справа передана для розгляду судді Рябчун А. В.

Відповідно до вимог частини 6 статті 187 ЦПК України судом 26 вересня 2025 року було скеровано запит до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_1 .

З отриманої судом 26 вересня 2025 року відповіді № 1823443 вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 29 вересня 2025 року позовну заяву ТОВ «Діджи Фінанс» прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб.

20 жовтня 2025 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з станом здоров`я.

20 жовтня 2025 року слухання справи відкладено на 17 листопада 2025 року у зв`язку з неявкою сторін.

10 листопада 2025 року на адресу суду від представника ОСОБА_1 адвоката Гретченка П. Є. надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, до якого долучено копії документів про наявність у представника повноважень на представництво інтересів відповідача в суді.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 18 листопада 2025 року розгляд справи відкладено на 03 грудня 2025 року.

03 грудня 2025 року на адресу суду від представника ОСОБА_1 адвоката Гретченка П. Є. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою представника.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 03 грудня 2025 року розгляд справи відкладено на 22 грудня 2025 року.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 22 грудня 2025 року розгляд справи відкладено на 05 січня 2026 року у зв`язку з неявкою сторін у судове засідання.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 05 січня 2026 року у зв`язку із заявою представника відповідача розгляд справи відкладено на 28 січня 2026 року.

Представник позивача в судові засідання 20 жовтня 2025 року, 18 листопада 2025 року, 03 грудня 2025 року, 22 грудня 2025 року, 05 січня 2026 року, 28 січня 2026 року не з`явився, при цьому у позовній заяві просив про розгляд справи за відсутності представника позивача, позов підтримує та проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що 22.04.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №102180487 щодо кредитування - кредитний договір, відповідно до умов якого (повернення, платності, строковості) банк надав відповідачу у користування кредитні кошти в розмірі 15 000 грн., а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Строк кредитування - - 15 днів, тобто до 07 травня 2021 року.

29.07.2021 року згідно умов договору відступлення права вимоги №05Т, ТОВ «МІЛОАН» відступлено право вимоги за кредитним договором №102180487 від 22.04.2021 року на користь ТОВ «Діджи Фінанс», а відповідно ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права вимоги до ОСОБА_1 .

Згідно договору відступлення загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором становить 64 312,5 грн., з яких: 15 000 грн. - заборгованість за кредитом; 47 812,5 грн. - заборгованість за відсотками; 1 500 грн. заборгованість за комісійними винагородами.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується пунктом 3 частини 1 статті 3 ЦК України.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 530 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню у строк встановлений договором.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині 1 статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (стаття 510 ЦК України).

Згідно положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладення електронного підпису завершується створення електронного документа. Відносини інших електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.

За статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформленою в електронній формі.

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Відповідно до частини 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до частини 2статті 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків.

Положеннями статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідачем в свою чергу жодних належних доказів на спростування позовних вимог не надано.

В судовому засіданні відповідач просив відмовити у задоволенні позову, оскільки кредитного договору не підписував, кредитні кошти не отримував. Посилався на те, що 17 квітня 2021 року втратив паспорт та банківську картку, а тому невідомі йому особи могли скористатися його документами та отримати кредит.

Представник відповідача підтримав позицію відповідача та вказав на відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з неотриманням відповідачем кредитних коштів. Також вказав на втрату відповідачем документів, що могло бути причиною отримання коштів на ім`я ОСОБА_1 іншими особами шляхом шахрайства. При цьому долучив до матеріалів справи документи, які на його думку, підтверджують позицію сторони відповідача.

Судом встановлено, що 22.04.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №102180487 щодо кредитування - кредитний договір, відповідно до умов якого (повернення, платності, строковості) банк надав відповідачу у користування кредитні кошти в розмірі 15 000 грн., а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Вказаний кредитний договір укладено за допомогою електронного підпису.

Факт укладення договору про споживчий кредит суд вважає доведеним з огляду на наявні у матеріалах справи документи, зокрема копії договору, який містить ідентифікуючі дані відповідача ОСОБА_1 . При цьому в судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив, що у 2021 році користувався телефонним номером НОМЕР_1 , який належав йому, та на який приходили сповіщення та дзвінки про верифікацію з метою отримання кредиту.

У матеріалах справи наявна платіжне доручення № 26977814 від 22.04.2021 року, яка підтверджує перерахування ОСОБА_1 на картку № НОМЕР_2 коштів у розмірі 15 000,00 грн. в судовому засіданні стороною відпвідача не спростовано належність ОСОБА_1 картки № НОМЕР_2 , на яку зараховувалися кредитні кошти у розмірі 15 000,00 грн.

Суд відхиляє доводи позивача та його представника про шахрайські дії третіх осіб та неотримання ОСОБА_1 кредитних коштів, неукладення договору, оскільки такі доводи не підтверджені належними доказами у справі. Долучені до матеріалів справи представником позивача докази свідчать лише про те, що у липні 2021 року ОСОБА_1 отримав паспорт у формі ІД, у заяві на отримання якої вказав про втрату попереднього паспорту 17.04.2021 року; мав у користуванні карту, прив`язану до рахунку № НОМЕР_3 , на яку зараховувалися пенсійні виплати; у грудні 2023 року звертався до Стрийського РУП ГУНП у Львівській області із заявою щодо неправомірних дій ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів».

При цьому доказів про звернення до органів поліції у квітні 2021 року суду не надано, як і не надано доказів блокування карти після (зі слів відповідача) її втрати 17.04.2021 року чи перевипуску карти. Також не спростовано відповідачем належність йому картки № НОМЕР_2 .

З огляду на зазначене, суд вважає доведеним укладення відповідачем ОСОБА_1 укладення 22.04.2021 року з ТОВ «МІЛОАН» договору про споживчий кредит №102180487.

Суд враховує, що ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання перед ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит № 102180487 від 22 квітня 2021 року виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Факт переказу Яціву І. В. коштів у розмірі 15 000,00 грн підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням № 26977814 від 22.04.2021 року.

Отже, позивачем доведено виконання ним кредитного договору. При цьому у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про виконання/часткове виконання відповідачем взятих зобов`язань за кредитним договором.

Проте, у порушення норм закону та умов договору відповідач за вказаним договором зобов`язань належним чином не виконував, у результаті чого заборгованість.

У постанові Верховного Суду від 03 грудня 2024 року у справі № 487/6342/18 (провадження № 61-2433св24) зазначено, що обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

Згідно договору відступлення загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором становить 64 312,5 грн., з яких: 15 000 грн. - заборгованість за кредитом; 47 812,5 грн. - заборгованість за відсотками; 1 500 грн. заборгованість за комісійними винагородами.

В частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд дійшов висновку про надання позивачем належних та допустимих доказів укладення з відповідачем кредитного договору, враховуючи вищезазначені обставини справи та вимоги закону. Отже, заборгованість за тілом кредиту у розмірі 15 000,00 грн підлягають задоволенню.

Щодо нарахованого розміру процентів суд вважає наступне.

Сторонами погоджено розмір процентів і порядок їх нарахування, який відповідно до розрахунку заборгованості складає 47 812,5 грн., що в рази перевищує суму отриману відповідачем у позику 15 000,00 грн.

Слід звернути увагу, що відповідач, як пересічний споживач кредитних послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не міг ефективно здійснити свої права бути поінформованою про дійсні умови кредитування ТОВ «Мілоан», які викладені в декількох значних за об`ємом документах, які не містять прозорості та зрозумілості, зокрема щодо дійсного періоду та розміру нарахувань за кредитом. А тому на думку суду, укладення ОСОБА_1 договору перетворюється на непомірний тягар для відповідача, як споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором.

Таким чином, суд враховує, що вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Позивач, як фінансова установа, отримавши право вимоги до відповідача від ТОВ «Мілоан», яке скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не могла оцінити належно.

Крім того, з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.

Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.

Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз.3 пп.3.2 п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст. 3, ч.3 ст. 509 та ч.1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.

Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.

У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами.

Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20).

Також, відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Відповідно до пункту 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Застосовуючи аналогію та враховуючи те, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими процентами в розмірі 47 812,50 грн. не є співрозмірною сумі кредиту у 15 000,00 грн. за кредитним договором № 102180487 від 22 квітня 2021 року, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, колегія суддів дійшла висновку про те, що необхідно зменшити розмір процентів за вказаним договором до розміру отриманих відповідачкою кредитних коштів.

Отже, суд дійшов висновку про зменшення нарахованих відсотків за кредитним договором та вважає, що спірною сумою заборгованості за відсотками буде 15 000,00 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача комісії, то суд дійшов висновку, що така задоволенню не підлягає з огляду на таке.

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.

Також Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Враховуючи наведені правові висновки, суд вважає за необхідне відмовити у стягненні простроченої заборгованості за комісією, оскільки такі вимоги є необґрунтованими. При цьому банк не мав права встановлювати до кредитного договору щомісячну комісію за обслуговування кредиту, за дії, які банк вчиняє на власну користь, з огляду на те, що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами, а також з метою встановлення правовідносин між ним та боржником. Така умова договору є нікчемною та не потребує визнанню недійсною.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22), правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).

Відповідно до частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Встановлено, що 22 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» укладено договір про споживчий кредит № 102180487,відповідно до якого ОСОБА_1 . отримаВ в борг 15 000,00 грн на строк 15 днів, з процентною ставкою 1,25 відсотків за кожен день користування кредитом в межах строку кредитування.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї додатків кредитний договір між ОСОБА_1 та ТОВ «МІЛОАН» було укладено 22.04.2021 року, а договір №05Т про відступлення прав вимоги між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Діджи Фінанс» 29.07.2021 року.

Пунктом 1 частини 1 статті 512, статтею 514, частиною 1 статті 516 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивач, як новий кредитор за кредитним договором, набув право вимоги до відповідача. Отже, суд вважає, що позов є частково обґрунтованим, а тому з ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість по кредитному договору від 22 квітня 2021 року № 102180487 у загальному розмірі 30 000,00 грн, яка складається з: 15 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 15 000,00 грн заборгованість за відсотками.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно із статтею 133 ЦПК судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать і витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи зазначене, з відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати за сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 130,05 грн, оскільки позов задоволено на 46,65%.

Щодо стягнення витрат понесених позивачем за надану професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн., суд задовольняє такі вимоги з урахуванням часткового задоволення позову. Відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за надану правничу допомогу у розмірі 2 332,50 грн (5 000,00 грн*46,65%). При цьому судом враховано, що до матеріалів справи представником позивача долучено належні докази, які підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу.

На підставі викладеного, керуючись статтями 526, 530, 610, 611, 628, 629, 639, 1050, 1054 ЦК України, статтями 12, 13, 81, 89, 141, 178, 247, 261, 263-265,280 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за договором про споживчий кредит № 102180487 від 22 квітня 2021 року у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок, яка складається з 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок - заборгованість за тілом кредиту, 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок - заборгованість за відсотками.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» судовий збір в сумі 1 130 (одна тисяча сто тридцять) гривень 05 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 332 (дві тисячі триста тридцять дві) гривні 50 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг», місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул. Рибальська, буд. 22, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повне рішення складено 29 січня 2026 року.

Суддя: Анна Рябчун