Справа № 308/5484/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

23 січня 2026 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Шепетко І.О.,

за участі секретаря судових засідань Мурги С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільної сумісної власності на майно подружжя, -

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_3 , що діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою, в якій просить визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру, загальною площею 48,3 кв.м, житловою площею (кв.м.): 26.9, яка складається з 2 (двох) житлових кімнат, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку зазначеної квартири.

Позовні вимоги мотивував тим, що що 21 лютого 1982 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб Ужгородським м/б ЗАГС, що підтверджується відміткою у паспорті громадянина України виданого ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 09.04.2002 року.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів за № 136 від 13.07.1987 року, щодо видачі ордеру на 90-квартирний житлового-будівельний кооператив «Пролісок» по АДРЕСА_2 , у якому надано квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_2 , ст. кладовищу Ужгородського міжрайбази, проживаючої в гуртожитку по АДРЕСА_4 , на квартиру АДРЕСА_3 , яка складається із 2-х кімнат, житловою площею 27,19 кв, кухні та ванни. Состав сім`ї 4 особи ( ОСОБА_2 , чоловік ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 , син ОСОБА_7 ). Згідно списків загальноміської черги по будівництву ЖБК, зі зняттям із кооперативного рахунку.

Вказує, що у 1996 році після прийняття ОСОБА_2 до складу житловобудівельного кооперативу «Пролісок» та надання їй у користування кооперативної квартири АДРЕСА_5 , зобов`язання щодо повної сплати пайового внеску у розмірі 9 908 карбованців за цю квартиру були виконані за рахунок спільних сімейних коштів подружжя.

Звертає увагу, що усі кошти на сплату внеску були отримані з сімейного бюджету подружжя ОСОБА_8 . Увесь цей період подружжя вело спільне господарство, спільно проживало в квартирі та використовувало її як єдине місце проживання.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 06.12.2006 року, шлюб між чоловіком ОСОБА_1 і дружиною ОСОБА_2 розірвано, про що Ужгородським міськрайонним управлінням юстиції Закарпатської області в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 38 від 23.01.1998 року.

Зазначає, що після розірвання шлюбу у 1998 році ОСОБА_1 продовжував проживати у спірній квартирі. Протягом тривалого періоду позивач вважав себе співвласником майна, придбаного у шлюбі, на праві спільної сумісної власності та конфлікту щодо користування, розпорядженням не було. Однак у 2024 році йому стало відомо від сусідів, що квартира АДРЕСА_3 нібито більше не належить йому, і що з боку ОСОБА_2 могли бути вчинені дії щодо оформлення права власності виключно на себе.

Вказує, що адвокатом Бойко Б.Б. через універсальну платформу для е-ідентифікації та автентифікації користувачів «ДІЯ» було сформовано інформаційну довідку про інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 422084805 від 10.04.2025 року, за якою стороні позивача стало відомо, що 02 квітня 2025 року державним реєстратором Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, Закарпатської області Гаврилів А.С. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 78254235 від 07.04.2025 року, щодо квартири загальною площею. (кв.м.): 48.3, житловою площею (кв.м.): 26.9, яка складається з 2 (двох) житлових кімнат, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , на підставі довідки про членство в кооперативі, серія та номер: 2, виданої 05.03.2025 року, видавник ЖБК «Пролісок», якою ОСОБА_2 є власником зазначеної квартири.

Вказує, що відповідно до довідки про членство в кооперативі серія та номер «2» виданої 05 березня 2025 року, виданої члену кооперативу «Пролісок» гр. ОСОБА_2 , в тому що кооперативна квартира АДРЕСА_6 , яка складається з двох кімнат, заг. пл. 48.3 кв.м., житл. 26.9 кв.м., в сумі 9908 карбованців 00 коп, (дев`ять тисяч дев`ятсот вісім карбованців 00 коп.) виплачена повністю, в 1996 році.

Позивач наголошує, що у зв`язку з наведеними обставинами, між сторонами фактично виник спір щодо правового статусу зазначеної квартири як об`єкта спільної сумісної власності подружжя, яка була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та повністю оплачена за рахунок спільних коштів подружжя в період спільного проживання.

Зазначає, що більше того, за результатами отриманої 10 квітня 2025 року інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що квартира АДРЕСА_7 , яка тривалий час використовувалась сторонами як єдине місце проживання, була зареєстрована у власності виключно за ОСОБА_2 . Така реєстрація була здійснена на підставі довідки про членство в кооперативі, виданої у 2025 році, тобто вже після тривалого часу після розірвання шлюбу між сторонами, без урахування майнових прав позивача на частку в цій квартирі, яка була набута у шлюбі.

Таким чином, вказана реєстрація права власності лише за відповідачкою суттєво порушує права ОСОБА_1 як особи, яка брала участь у формуванні спільного майнового активу під час шлюбу. Позивач не був повідомлений про вчинення відповідних реєстраційних дій, не брав у них участі, і, що найголовніше, внаслідок цього був фактично усунутий від можливості реалізувати своє право на частку у квартирі, яка підлягає визнанню спільною сумісною власністю.

З врахуванням викладеного позивач вважає, що на момент подання цієї позовної заяви має місце наявний спір про право, що виник у зв`язку з неправомірним, на переконання позивача, оформленням права власності лише за однією зі сторін колишнього подружжя. Цей спір потребує судового вирішення з метою захисту порушених прав позивача на частку у спільному майні, набутому під час шлюбу.

Отже, як зазначено Позивачем, то він змушений звернутись до суду з метою визнання зазначеної квартири спільною сумісною власністю подружжя та захисту своїх прав як співвласника цього нерухомого майна.

Ухвалою суду від 18.04.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та надано відповідачу строк для подання відзиву.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивач, представник позивача не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, представник позивача подав клопотання про розгляд справи без участі сторони позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечував, позов просив задовольнити.

У судове засідання відповідачка не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини не явки до суду не повідомила, відзив на позов не надсилала.

Оскільки належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи відповідач не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав та сторона позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що, 21 лютого 1982 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб Ужгородським м/б ЗАГС, що підтверджується відміткою у паспорті громадянина України виданого ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 09.04.2002 року.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів за № 136 від 13.07.1987 року, щодо видачі ордеру на 90-квартирний житлового-будівельний кооператив «Пролісок» по АДРЕСА_2 , у якому надано квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_2 , ст. кладовищу Ужгородського міжрайбази, проживаючої в гуртожитку по АДРЕСА_4 , на квартиру АДРЕСА_3 , яка складається із 2-х кімнат, житловою площею 27,19 кв, кухні та ванни. Состав сім`ї 4 особи ( ОСОБА_2 , чоловік ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 , син ОСОБА_7 ). Згідно списків загальноміської черги по будівництву ЖБК, зі зняттям із кооперативного рахунку.

У 1996 році після прийняття ОСОБА_2 до складу житловобудівельного кооперативу «Пролісок» та надання їй у користування кооперативної квартири АДРЕСА_5 , зобов`язання щодо повної сплати пайового внеску у розмірі 9 908 карбованців за цю квартиру були виконані за рахунок спільних сімейних коштів подружжя.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 06.12.2006 року, шлюб між чоловіком ОСОБА_1 і дружиною ОСОБА_2 розірвано, про що Ужгородським міськрайонним управлінням юстиції Закарпатської області в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 38 від 23.01.1998 року

Відповідно до довідки про членство в кооперативі серія та номер «2» виданої 05 березня 2025 року, виданої члену кооперативу «Пролісок» гр. ОСОБА_2 , в тому що кооперативна квартира АДРЕСА_6 , яка складається з двох кімнат, заг. пл. 48.3 кв.м., житл. 26.9 кв.м., в сумі 9908 карбованців 00 коп, (дев`ять тисяч дев`ятсот вісім карбованців 00 коп.) виплачена повністю, в 1996 році.

Відповідно до інформаційної довідки про інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 422084805 від 10.04.2025 року, за якою стороні позивача стало відомо, що 02 квітня 2025 року державним реєстратором Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, Закарпатської області Гаврилів А.С. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 78254235 від 07.04.2025 року, щодо квартири загальною площею. (кв.м.): 48.3, житловою площею (кв.м.): 26.9, яка складається з 2 (двох) житлових кімнат, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , на підставі довідки про членство в кооперативі, серія та номер: 2, виданої 05.03.2025 року, видавник ЖБК «Пролісок», якою ОСОБА_2 є власником зазначеної квартири.

За результатами отриманої 10 квітня 2025 року інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 422084805 від 10.04.2025 року, позивачу стало відомо, що квартира АДРЕСА_7 , яка тривалий час використовувалась сторонами як єдине місце проживання, була зареєстрована у власності виключно за ОСОБА_2 .

Отже, така реєстрація була здійснена на підставі довідки про членство в кооперативі, виданої у 2025 році, тобто вже після тривалого часу після розірвання шлюбу між сторонами, без урахування майнових прав позивача на частку в цій квартирі, яка була набута у шлюбі.

Також суд констатує, що позицію позивача, стосовно того, що усі кошти на сплату внеску були отримані з сімейного бюджету подружжя ОСОБА_8 , та увесь цей період подружжя вело спільне господарство, спільно проживало в квартирі та використовувало її як єдине місце проживання, відповідачем не спростовано.

Враховуючи викладене, має місце наявний спір про право, що виник у зв`язку з неправомірним, на переконання позивача, оформленням права власності лише за однією зі сторін колишнього подружжя. Цей спір потребує судового вирішення з метою захисту порушених прав позивача на частку у спільному майні, набутому під час шлюбу

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14- 144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12- 187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14- 338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14- 364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Згідно з п. 5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» за ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд.

Верховний Суд України в листі від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначив, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону «Про власність», набувають права власності на квартиру (п. 69, 71).

Як роз`яснено у п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства.

За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до положень п. п. 1 п. 80 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації прав на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), будівництво якого здійснювалося у результаті діяльності житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, подається довідка житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу про членство в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі, а також технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо).

Верховний Суд України в постанові від 18 грудня 2013 року у справі № 6-138цс13 висловив правову позицію, в якій, в тому числі, зазначив, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, з 01 липня 1990 року набуває право власності на цю квартиру, тому, у разі його смерті після зазначеної дати спадщина відкривається на квартиру. За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім`ї, яким ця квартира надана. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю.

Тобто, виходячи із вищевикладеного, до набрання чинності ЦК України від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 2004 року, виникнення права власності на будинки, споруди та інше нерухоме майно не залежало від державної реєстрації, а наразі набуття права власності на кооперативну квартиру пов`язане лише з повним внесенням пайових внесків на квартиру.

Аналогічні висновки викладені у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19 вересня 2022 року у справі № 754/12134/19-ц.

Так відповідач отримала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як член кооперативу.

Виплата у повному обсязі паю за спірну квартиру ОСОБА_2 в сумі 9 908,00 крб. була здійснена у 1996 році.

ОСОБА_2 та її чоловік на той час - ОСОБА_1 разом з дітьми вселилися в цю квартиру і на момент виплати паю подружжя були зареєстрованими, мешкали та вели разом сумісне господарство за зазначеною адресою.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.

Згідно з частиною першою статті 22 КпШС України (в редакції, чинній на час набуття майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Оскільки внесок сплачувався у 1996 році, при вирішенні цього спору підлягають застосуванню і норми Закону України «Про власність», який набув чинності з 15 квітня 1991 року. Зокрема, статтею 16 Закону України «Про власність» було визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб і сім`ю України.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про власність» передбачалось, що кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім`ї, яким ця квартира надана.

Відповідно до статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Сплата паю на загальну суму 9908,00 крб. здійснювалася у період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Доказів того, що відповідач витрачав для сплати паю особисті кошті немає. Відтак, повна сплата паю за спірну квартиру здійснена за рахунок коштів, належних ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності як подружжю.

Так, 07.04.2025 року квартира загальною площею. (кв.м.): 48.3, житловою площею (кв.м.): 26.9, яка складається з 2 (двох) житлових кімнат, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , на підставі довідки про членство в кооперативі, серія та номер: 2, виданої 05.03.2025 року, видавник ЖБК «Пролісок», зареєстрована за ОСОБА_2 .

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Згідно з положеннями пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до статті 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам

Статтею 16 Закону України «Про власність», який діяв на час внесення пайових внесків, встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

При розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові необхідно керуватися статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, (далі Примірний статут ЖБК) і статтями 22, 24, 28, КпШС України, ураховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Згідно з частиною першою статті 22 КпШС України, чинного на час внесення пайових внесків, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

При повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними.

При цьому, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно зі статтею 15 Закону УРСР від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність» (набрав чинності з 15 квітня 1991 року, втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Таким чином, належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режиму спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів.

Тільки у разі встановлення вказаних фактів і визначення критеріїв до спірної квартири можуть бути застосовані норми права щодо спільного сумісного майна подружжя.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 201/17947/17 (провадження № 61-14506св21)

Таким чином, враховуючи повне внесення паю спірна квартира була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Виходячи з наведеного, оскільки квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , набута ОСОБА_2 під час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 у період сумісного проживання та за рахунок спільних коштів, вона є об`єктом спільного сумісного майна подружжя

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя.

Беручи до уваги приписи сімейного законодавства про те, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, ОСОБА_1 має право на 1/2 частки спірної квартири в порядку визначення частки у спільному майні подружжя.

На підставі наведеного, судом встановлено, що майно, набуте під час перебування у шлюбі у період сумісного проживання та за рахунок спільних коштів, належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, а саме: квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі, керуючись завданнями цивільного судочинства щодо справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, гуртуються на нормах закону та є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з вказаним позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 2 040,00 грн., що підтверджується квитанцією ID: 1280-8762-6001-5790 від 17.04.2025 року.

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у вищевказаному розмірі, понесені останньою при зверненні до суду.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 16, 328, 355, 356, 365 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 19, 76, 77, 81, 128, 131, 141, 187, 211, 247, 263-265, 273, 280-289 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільної сумісної власності на майно подружжя задовольнити.

Визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру загальною площею. (кв.м.): 48.3, житловою площею (кв.м.): 26.9, яка складається з 2 (двох) житлових кімнат, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири загальною площею. (кв.м.): 48.3, житловою площею (кв.м.): 26.9, яка складається з 2 (двох) житлових кімнат, та розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір в розмірі 2 040,00 (дві тисячі сорок гривень 00 копійок) грн.

Заочне рішення може бути переглянуте Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного тексту судового рішення.

Дата складання повного тексту рішення суду - 23.01.2026 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

Представник позивача: адвокат Бойко Богдан Богданович, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №21/1014 від 30.04.2015;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя І.О. Шепетко