ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 646/3539/24
Номер провадження 22-ц/818/270/26
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 05 травня 2025 року в складі судді Глоби М.М. по справі № 646/3539/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 18 березня 2015 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до умов якого він передав ОСОБА_1 у власність грошові кошти в сумі 275 000,00 грн, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути вказану позику у визначений цим договором строк - до 01 червня 2025 року, в сумі, еквівалентній 11 000,00 доларів США за курсом Національного банку України на момент повернення позики. При цьому, ОСОБА_1 мав повертати позику, починаючи з 01 червня 2015 року, щомісячно, рівними частками по 2292,00 грн, що на дату виплати повинно складати не менше 92,00 доларів США, на його розрахунковий рахунок. Починаючи з другого місяця кожен наступний платіж має бути здійснений не пізніше 5 числа місяця, наступного за звітним.

Зазначені обставини також підтверджуються розпискою від 18 березня 2015 року про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 вищевказаної грошової суми.

У порушення вказаних зобов`язань ОСОБА_1 з моменту укладення договору та дотепер свої зобов`язання за договором позики не виконує, щомісячні платежі не сплачує, що є підставою для вимоги про дострокове повернення позики, а також нарахування пені та 3% річних.

19 березня 2024 року відповідачу направлено претензію з вимогою негайно виконати свої зобов`язання за договором позики від 18 березня 2015 року протягом 5 днів, проте ці вимоги не виконано.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму позики в розмірі 11 000,00 доларів США, 0,5 % пені від суми за кожен день прострочення у розмірі 789 750,50 грн та 3 % річних в сумі 38 938,14 грн, а також витрати зі сплати судового збору в сумі 12 614,00 грн і витрати на професійну правову (правничу) допомогу.

Відповідач 17 червня 2024 року подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими, оскільки договір не містить його підпису, у розписці вказано не його рік народження, він не підписував всі документи, долучені як додатки до позову, у позивача відсутні їх оригінали. У розписці не зазначена грошова одиниця, в якій були отримані кошти. Вказав на пропуск строків позовної давності.

Рішенням Основ`янського районного суду м. Харкова від 05 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 18 березня 2015 року в сумі 7728,00 доларів США та 3 % річних в сумі 8171,05 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3271,92 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9900,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором позики з нього підлягає стягненню заборгованість у розмірі 7728,00 доларів США у межах строку позовної давності, а саме за період з березня 2017 року по лютий 2024 року, з урахуванням встановлення обов`язку повернення позики частинами і продовження строку позовної давності на час карантину і воєнного стану. У стягненні пені відмовлено, оскільки її нараховано за час дії карантину та воєнного стану всупереч вимогам п. 15 та 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Позовна вимога про стягнення 3% річних задоволена частково, за період з 03 квітня 2021 року (три роки до дати звернення до суду з позовом) по 23 лютого 2022 року (до запровадження воєнного стану), в іншій частині відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності (з 29 березня 2021 року по 02 квітня 2021 року) і на підставі п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Витрати на правничу допомогу покладені на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На вказане судове рішення 05 червня 2025 року ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він не укладав договір позики, не підписував його та всі документи, що долучені до позовної заяви, не отримував від позивача коштів. У розписці про отримання коштів вказано не його рік народження, а також не зазначено грошова одиниця, в якій були отримані кошти, а саме долар якої країни. У позивача відсутні оригінали вказаних документів. Посилався на наявність підстав для застосування строків позовної давності.

Також на вказане судове рішення 12 червня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Данило С.М. до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити його позовні вимоги, судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було помилково застосовано позовну давність до чергових платежів, оскільки у даному разі вся сума позики повинна була бути повернута до 01 червня 2025 року, і позивач звернувся з вимогою про її повне дострокове повернення. Пеня нараховувалась за 12 місяців перед звернення до суду, тобто з 29 березня 2023 року по 27 березня 2024 року, проте фактично пеня нараховується з моменту несплати першого платежу, задовго до введення воєнного стану, тож підлягає стягненню. Аналогічно підлягають стягненню і 3% річних, нарахування яких починається з неотримання першого чергового платежу. Оскільки розрахунок, наведений у позовній заяві, є правильним, та позов підлягає задоволенню у повному обсязі, з відповідача також у повному обсязі мають бути стягнуті судові витрати. Крім того, при стягненні судових витрат на правничу допомогу судом не було враховано кількість витраченого адвокатом часу на судовий розгляд, складених документів, відсутність клопотання відповідача про зменшення судових витрат. Вказав, що витрати на послуги адвоката в ході апеляційного перегляду справи орієнтовно складають 40 000,00 грн, докази чого будуть подані у порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Відзивів на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 29 січня 2026 року надіслані апеляційним судом на адреси учасників справи.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Данило С.М. отримав в електронному кабінеті 23 червня 2025 року (а.с. 93 том 2).

Повістка на ім`я ОСОБА_2 повернута на адресу апеляційного суду з відміткою від 01 липня 2025 року «адресат відсутній», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 101-102 том 2).

Повістка на ім`я ОСОБА_1 повернута на адресу апеляційного суду з відміткою від 01 липня 2025 року «адресат відсутній», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 99-100 том 2).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 березня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передає ОСОБА_1 у власність грошові кошти в сумі 275 000,00 грн, що на дату надання позики складало еквівалент 11 000 доларів США за курсом Національного банку України, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути позику у визначений цим договором строк в сумі, еквівалентній 11 000 доларів США за курсом Національного банку України на момент повернення позики (а.с. 185 том 1).

Відповідно до п. 5 вказаного договору сторони домовилися, що ОСОБА_1 розпочне повернення позики з 01 червня 2015 року і продовжуватиме повертати її щомісячними рівними частинами по 2292,00 грн (що на дату виплати повинно складати не менше 92 доларів США), шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок позикодавця.

Починаючи із другого кожен наступний платіж має бути здійснений не пізніше 5 числа місяця, що йде за звітним (п. 5.1).

Пунктом 5.2 договору передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути всю позику до 01 червня 2025 року включно.

Повернення позики (її частини) підтверджується розпискою позикодавця (п. 5.3).

Згідно п. 6 договору в разі прострочення повернення чергової частини позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, а також вправі нараховувати пеню в розмірі 0,5% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

З розписки від 18 березня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 в борг грошові кошти у розмірі 11 000 доларів строком на 10 років (3650 днів) із зобов`язанням повернути всю позику в строк до 01 червня 2025 року включно. Вказана розписка видана на умовах договору позики від 18 березня 2015 року (а.с. 186 том 1).

19 березня 2024 року ОСОБА_2 направлена на адресу ОСОБА_1 претензія про повернення позики за договором від 18 березня 2015 року у розмірі 11 000 доларів США, сплати пені у розмірі 778 508,50 грн та 3% річних у сумі 38 385,11 грн у 5-денний строк (а.с. 19-24 том 1).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони . Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18), від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 463/5955/18, провадження № 61-1913св21.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів (постанови Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 686/2873/16-ц, провадження № 61-32918св18, від 14 липня 2021 року у справі № 750/2316/19, провадження № 61-20751св19).

При цьому, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення.

Розписка щодо передання грошових коштів може бути визнана договором позики у тому разі, коли вона буде містити умови не лише про отримання грошових коштів, але й про умови/строки щодо їх повернення.

Наявність таких умов дає підстави стверджувати, що у позичальника за договором позики виникло зобов`язання щодо її повернення відповідно до умов договору та вимог закону, та боржник (позичальник) зобов`язаний виконати свій обов`язок щодо повернення позики, а кредитор (позикодавець) - прийняти виконання особисто, або на умовах, встановлених договором.

Отже, оцінити належним чином зміст правовідносин сторін, що виникають на підставі договору позики, укладеному у вигляді розписки, можливо після оцінки сукупності всіх наведених умов.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2022 року у справі № 753/10208/20, провадження № 61-17384св21.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц, а також Верховний Суд у постановах від 05 квітня 2022 року у справі № 265/2448/19, від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17, від 08 червня 2022 року у справі № 369/13872/18.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі № 456/1375/20, провадження № 61-6178ск22, від 19 квітня 2023 року у справі № 755/7216/21, провадження № 61-1307св23.

У разі отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Зазначені висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).

Належним чином дослідивши надані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд першої інстанції установив справжню правову природу правовідносин сторін, факт передання ОСОБА_1 у позику коштів, невиконання ним зобов`язання з повернення коштів, що підтверджується перебуванням оригіналів договору позики і розписки у позивача, та дійшов в цілому обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача заборгованості за договором позики.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що він не підписував договір позики та розписку, а також не отримував кошти, безпідставні та жодними належними доказами не підтверджуються.

Відповідач не надав жодних доказів на спростування належності йому підписів у договорі та розписці від 18 березня 2015 року, з клопотаннями про призначення почеркознавчої експертизи ОСОБА_1 до суду не звертався.

У договорі вказані паспортні дані сторін, зокрема, позичальника ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Червонозаводським РВ УМС України в Харківській області 05 грудня 2000 року, ІНН НОМЕР_2 , що збігаються з даними у копії паспорта та РНОКПП ОСОБА_1 (а.с. 17, 18 том 1). Отже, посилання відповідача на неправильно вказаний рік народження у розписці не спростовують факту укладення договору позики і отримання коштів.

У договорі чітко вказано, що ОСОБА_2 передає ОСОБА_1 у власність грошові кошти в сумі 275 000,00 грн, що на дату надання позики складало еквівалент 11 000 доларів США, отже посилання відповідача на не зазначення валюти зобов`язання є безпідставним.

Надані позивачем оригінали договору і розписки (а.с. 185, 186 том 1) є належними доказами передання грошової суми позичальнику, а доказів виконання зобов`язання ОСОБА_1 не надав.

Саме по собі посилання на неотримання коштів без надання жодних доказів на його підтвердження не може слугувати підставою для відмови у позові. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 388/1354/17-ц, провадження № 61-45859 св 18.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо відсутності у нього обов`язку з повернення коштів колегія суддів відхиляє.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з визначеним судом першої інстанції з розміром заборгованості за договором позики, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , виходячи з наступного.

При ухваленні рішення суд виходив з того, що з урахуванням подання відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності у письмових поясненнях (а.с. 50-53 том 1), встановлення у договорі обов`язку повернення позики щомісячними платежами, а також дати звернення позивача до суду з позовом (02 квітня 2024 року), з ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за договором позики у межах строку позовної давності за період з березня 2017 року по лютий 2024 року у розмірі 7728,00 доларів США (тобто 84 щомісячні платежі по 92 долари США).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 ЦК України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 19 квітня 2023 року у справі № 199/782/21 (провадження № 61-1323св23), від 31 травня 2023 року у справі № 938/632/20 (провадження № 61-16716св21).

З цього випливає, що у разі закінчення строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України №651 від 27 червня 2023 року «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Позивач звернувся до суду з позовом у квітні 2024 року, тобто вже після відміни карантину.

Однак, з 24 лютого 2022 року дотепер в України діє воєнний стан, підставами якого є Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (з наступними змінами).

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.

Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року.

Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився, і такий стан триває дотепер.

Отже, в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

Пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України втратив чинність з 04 вересня 2025 року на підставі Закону № 4434-IX від 14 травня 2025 року, проте діяв на час звернення позивача до суду та ухвалення оскаржуваного рішення.

За таких обставин, перебіг строку позовної давності у рамках даної справи, що розпочався у квітні 2017 року до вимог за березень 2017 року, не закінчився у квітні 2020 року, а продовжений у порядку пунктів 12 та 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, і такі висновки суду є правильними.

Разом з тим, стягуючи з відповідача заборгованість, що утворилась у період до лютого 2024 року (тобто до звернення до суду з позовом), суд першої інстанції не врахував, що позивач у зв`язку з порушенням умов договору позики вимагав її повного дострокового повернення у порядку частини 2 статті 1050 ЦК України.

Умовами договору позики між сторонами передбачено повернення позики щомісячними платежами у розмірі 2292,00 грн, що на дату виплати повинно складати не менше 92 доларів США, з 01 червня 2015 року та у подальшому кожного місяця до 05 числа у період до 01 червня 2025 року, тобто загалом позичальник мав здійснити 120 платежів.

За період з 01 червня 2015 року до 05 березня 2017 року, що виходить за межі строку позовної давності, відповідач мав зробити 22 платежі у розмірі не менше 92 доларів США кожний, тобто загалом повернути частину позики у розмірі 2 024,00 доларів США.

Враховуючи, що загальний розмір позики становив еквівалент 11 000,00 доларів США, то частина боргу, до вимог про стягнення якої не пропущений строк позовної давності, і яка підлягає достроковому поверненню на вимогу кредитора, складає 8 976,00 доларів США (11 000,00 - 2024,00), тож рішення суду у цій частині підлягає зміні.

При цьому, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що застосування позовної давності до чергових платежів є помилковим, оскільки у даному разі вся сума позики повинна була бути повернута до 01 червня 2025 року, і він звернувся з вимогою про її повне дострокове повернення, колегія суддів відхиляє, адже договором позики чітко передбачено порядок її повернення - щомісячними платежами.

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор до спливу визначеного договором строку вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та є усталеними у практиці Верховного Суду.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання з повернення позики до 05 числа кожного місяця, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Тому встановлення строку повернення позики у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитора щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку надання позики.

З висновками суду щодо відмови у стягненні з відповідача пені колегія суддів погоджується, оскільки, як вбачається з позовної заяви, пеня нарахована саме за період з 29 березня 2023 року по 27 березня 2024 року, коли в України було запроваджено карантин та воєнний стан, отже нарахування і стягнення пені за договором позики за цей період суперечить вимогам п.п. 15, 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Водночас, колегія суддів не в повному обсязі погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача 3 % річних за період з 03 квітня 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Частиною 2 статті 625 ЦПК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У позовній заяві ОСОБА_2 заявлено вимоги про стягнення 3 % річних за період з 29 березня 2021 року по 27 березня 2024 року у розмірі 38 938,14 грн (від суми боргу 432 740,00 грн, що утворилась станом на 27 березня 2024 року, тобто всієї суми позики).

З викладеного судом першої інстанції розрахунку вбачається, що сума 3% річних розрахована за період з 03 квітня 2021 року (за 3 роки до звернення до суду) по 23 лютого 2022 року (до початку воєнного стану) наступним чином: 304 019,52 грн (визначена судом сума боргу за позикою у розмірі 7728,00 доларів США станом на 27 березня 2024 року) х 3 х 327 (кількість днів прострочення) : 365 : 100 = 8171,05 грн.

Проте, застосування до позовних вимог про стягнення 3 % річних за період з 29 березня 2021 року по 02 квітня 2021 року позовної давності колегія суддів вважає помилковим, оскільки, як вже зазначалось вище, відповідний строк було продовжено на час запровадження карантину і воєнного стану та зупинено станом на час звернення позивача до суду з цим позовом. Правовий висновок щодо застосування до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат строку позовної давності з урахуванням його продовження і зупинення, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24, провадження № 12-19гс25, судом першої інстанції не врахована.

Водночас, висновок суду про те, що нарахування 3% річних обмежується строком до 23 лютого 2022 року, тобто до запровадження воєнного стану, є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України.

Разом з тим, і розрахунок позивача, і розрахунок суду залишили поза увагою, що укладений між сторонами договір позики встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами, тому право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, виникає у кредитора за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. У цьому випадку необхідно було розраховувати три проценти річних не на усю прострочену частину основної суми боргу, яка існувала на дату проведення позикодавцем розрахунку заборгованості, а на кожний окремо взятий періодичний платіж.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 вересня 2023 року у справі № 753/23427/19, провадження № 61-8320св22, у подібному спорі.

Отже, у справі, яка переглядається, право позивача на нарахування трьох процентів річних виникло за кожен місяць з моменту порушення відповідачем грошового зобов`язання у межах строку з 29 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає за необхідне навести власні розрахунки сум, передбачених статтею 625 ЦК України, виходячи з такого.

Сума трьох процентів річних розраховується за формулою: (сума боргу х 3 % х кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році).

Станом на 29 березня 2021 року відповідач мав 05 березня 2021 року здійснити черговий щомісячний платіж у розмірі 2 553,59 грн, що еквівалентно 92 долари США, за лютий 2021 року, тож за період прострочення з 29 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року підлягають нарахуванню 3% річних у розмірі 2553,59 грн х 3% х 332 дні / 365 = 69,68 грн.

05 квітня 2021 року відповідач мав здійснити черговий щомісячний платіж у розмірі 2 571,91 грн, що еквівалентно 92 долари США, тож за період прострочення з 06 квітня 2021 року по 23 лютого 2022 року підлягають нарахуванню 3% річних у розмірі 2571,91 грн х 3% х 324 дні / 365 = 68,50 грн.

05 травня 2021 року відповідач мав здійснити черговий щомісячний платіж у розмірі 2 551,44 грн, що еквівалентно 92 долари США, тож за період прострочення з 06 травня 2021 року по 23 лютого 2022 року підлягають нарахуванню 3% річних у розмірі 2551,44 грн х 3% х 294 дні / 365 = 82,62 грн.

05 червня 2021 року - черговий щомісячний платіж у розмірі 2 515,28 грн, що еквівалентно 92 долари США, тож за період прострочення з 06 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року підлягають нарахуванню 3% річних у розмірі 2515,28 грн х 3% х 263 дні / 365 = 54,37 грн.

05 липня 2021 року - черговий щомісячний платіж у розмірі 2 521,91 грн, що еквівалентно 92 долари США, тож за період прострочення з 06 липня 2021 року по 23 лютого 2022 року підлягають нарахуванню 3% річних у розмірі 2521,91 грн х 3% х 233 дні / 365 = 48,30 грн.

05 серпня 2021 року - черговий щомісячний платіж у розмірі 2 475,66 грн, що еквівалентно 92 долари США, тож за період прострочення з 06 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року підлягають нарахуванню 3% річних у розмірі 2 475,66 грн х 3% х 202 дні / 365 = 41,10 грн.

05 вересня 2021 року - черговий щомісячний платіж у розмірі 2 486,27 грн, що еквівалентно 92 долари США, тож за період прострочення з 06 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року підлягають нарахуванню 3% річних у розмірі 2 486,27 грн х 3% х 171 день / 365 = 34,94 грн.

05 жовтня 2021 року - черговий щомісячний платіж у розмірі 2 444,64 грн, що еквівалентно 92 долари США, тож за період прострочення з 06 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року підлягають нарахуванню 3% річних у розмірі 2 444,64 грн х 3% х 141 день / 365 = 28,33 грн.

05 листопада 2021 року - черговий щомісячний платіж у розмірі 2 409,48 грн, що еквівалентно 92 долари США, тож за період прострочення з 06 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року підлягають нарахуванню 3% річних у розмірі 2 409,48 грн х 3% х 110 днів / 365 = 21,78 грн.

05 грудня 2021 року - черговий щомісячний платіж у розмірі 2 510,98 грн, що еквівалентно 92 долари США, тож за період прострочення з 06 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року підлягають нарахуванню 3% річних у розмірі 2 510,98 грн х 3% х 80 днів / 365 = 16,51 грн.

05 січня 2022 року - черговий щомісячний платіж у розмірі 2 511,38 грн, що еквівалентно 92 долари США, тож за період прострочення з 06 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року підлягають нарахуванню 3% річних у розмірі 2 511,38 грн х 3% х 49 днів / 365 = 10,11 грн.

05 лютого 2022 року - черговий щомісячний платіж у розмірі 2600,85 грн, що еквівалентно 92 долари США, тож за період прострочення з 06 лютого 2022 року по 23 лютого 2022 року підлягають нарахуванню 3% річних у розмірі 2600,85 грн х 3% х 18 днів / 365 = 3,85 грн.

Отже, три проценти річних, нараховані на кожний щомісячний платіж за відповідні періоди прострочення усіх цих платежів складають 480,09 грн.

Виходячи з викладеного, оскаржуване судове рішення необхідно змінити шляхом збільшення стягненої з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 18 березня 2015 року з 7728,00 доларів США до 8976,00 доларів США, а також зменшення суми 3 % річних з 8171,05 грн до 480,09 грн.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні до суду з позовною заявою ОСОБА_2 сплачено судовий збір в розмірі 12 841,35 грн, з апеляційною скаргою - 18 921,44 грн (а.с. 9 том 1, а.с. 35 том 2).

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню частково, на 28,03%, а апеляційна скарга на 3,28%, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі (12841,35 х 28,03%) + (18 921,44 х 3,28%) = 3 599,43 + 620,62 = 4 220,05 грн.

ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 4907,88 грн (а.с. 97 том 2), однак оскільки судом апеляційної інстанції збільшено загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з нього на користь позивача, то підстав для відшкодування відповідачу судового збору за подання апеляційної скарги не вбачається.

Крім того, у ході розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн.

Матеріали справи свідчать про те, що інтереси ОСОБА_2 в суді першої інстанції представляв адвокат Адвокатського бюро «Сергія Данило» Данило С.М. на підставі ордеру АХ № 1179904 від 19 березня 2024 року та договору про надання правової допомоги № 1-12/03/24 від 12 березня 2024 року (а.с. 104, 109-110 том 1).

Додатковою угодою № 1 до вказаного договору передбачено, що бюро зобов`язується надати послуги клієнту щодо складання та подання позовної заяви про стягнення коштів за договором позики до ОСОБА_1 , інших процесуальних документів, що стосуються цієї справи; за надання вказаних послуг клієнт сплачує на користь бюро грошову суму у розмірі 40 000,00 грн (а.с. 108 том 1).

З рахунку № 1-12/03/24 від 12 березня 2024 року до вказаного договору вбачається, що адвокатом надано наступні послуги: надання правової консультації, побудова правової позиції, складання та подання заяв по справі вартістю 40 000,00 грн (а.с. 107 том 1).

Згідно видаткового касового ордера № 12/03/24 від 12 березня 2024 року та акту приймання-передачі грошових коштів від 12 березня 2024 року ОСОБА_2 сплачено за надання правової допомоги Адвокатському бюро «Сергія Данила», а саме: складання та подання позовної заяви про стягнення коштів за договором позики до ОСОБА_1 20 000,00 грн та за складання та подання інших процесуальних документів, які стосуються цієї справи, - 20 000,00 грн, всього 40 000,00 грн (а.с. 105, 106 том 1).

Згідно вимог частин 1, 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України).

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині розподілу судових витрат і не співмірності розміру витрат позивача на правничу допомогу. Отже, судові витрати на правничу допомогу покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням часткового задоволення позову, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати позивача на правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції, в розмірі 11 212,00 грн (40 000,00 грн х 28,03%).

При цьому, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо того, що при розподілі судових витрат на правничу допомогу судом не було враховано кількість витраченого адвокатом часу на судовий розгляд, кількість складених документів, відсутність клопотання відповідача про зменшення судових витрат, не можуть бути взяті до уваги, оскільки судові витрати розподілено пропорційно задоволеним вимогам, і підстав для їх збільшення понад відсоток задоволених позовних вимог у суду немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 05 травня 2025 року змінити в частині сум стягнення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 18 березня 2015 року в сумі 8976 (вісім тисяч дев`ятсот сімдесят шість) доларів США 00 центів, 3 % річних у розмірі 480 (чотириста вісімдесят) грн 09 коп, судові витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 11 212 (одинадцять тисяч двісті дванадцять) грн 00 коп та витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 220 (чотири тисячі двісті двадцять) грн 05 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина