УХВАЛА

30 січня 2026року

м. Київ

справа № 758/5744/15-ц

провадження № 61-1166ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 29 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року у справі за скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича, заінтересована особа - ОСОБА_1 , у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року ТОВ «Дебт Форс» звернулось до суду зі скаргою, в якій просило визнати незаконними дії приватного виконавця Щербакова І. М. під час винесення постанови ВП № НОМЕР_1 від 07 лютого 2025 року про повернення виконавчого документу стягувачу, скасувати вказану постанову та зобов`язати приватного виконавця винести постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у відповідності з вимогами Закону, а саме: зазначити залишок нестягнутої заборгованості у доларах США, як то зазначено у виконавчому документі.

Скарга обґрунтована тим, що виконавець у постанові про повернення та у відмітці на виконавчому документі мав вказати залишок нестягнутої заборгованості саме у тій валюті, яка зазначена у виконавчому документі.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 29 липня 2025 року скаргу ТОВ «Дебт Форс» залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року апеляційну скаргу ТОВ «Дебт Форс» залишено без задоволення. Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 29 липня 2025 року залишено без змін.

23 січня 2026 року ТОВ «Дебт Форс» засобами поштового зв`язку звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 29 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року, ухвалити нове судове рішення, яким його скаргу задовольнити у повному обсязі.

ТОВ «Дебт Форс» порушено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення з посиланням на те, що строк пропущений з поважних причин, оскільки повний текст оскаржуваної постанови Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року складено 23 грудня 2025 року та отриманий заявником у підсистемі «Електронний суд» 25 грудня 2025 року, на підтвердження чого надано суду картку руху документу.

Врахувавши наведенізаявником обставини, взявши до уваги, що постанова Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року у підсистемі «Електронний суд» доставлена сторонам 25 грудня 2025 року, колегія суддів дійшла висновку, що причини пропуску процесуального строку слід визнати поважними. Клопотання ТОВ «Дебт Форс» підлягає задоволенню, а строк на касаційне оскарження - поновленню на підставі частини другої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій невірно застосовані норми матеріального та процесуального права. Заявник зазначає, що 07 лютого 2025 року приватним виконавцем Щербаковим І. М. винесено постанову ВП № НОМЕР_1 про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», у мотивувальній частині якої зазначено, що станом на 28 грудня 2023 року залишок заборгованості складає 1 815 269,06 грн. Кошти за цим ВП не стягувались та не розподілялись. Вказує, що визначення залишку заборгованості в розмірі 1 815 269,06 грн не відповідає виконавчому документу та рішенню суду, в якому заборгованість визначена в іноземній валюті. Вважає, що залишок нестягнутої суми має зазначатися виключно у випадках, коли стягнення проводилося. У постанові приватного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу вказано, що стягнень за виконавчим документом не проводилося, а тому приватний виконавець не мав вказувати залишок боргу. Водночас, зазначає, що вказана постанова не містить інформації щодо авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу. Стверджує, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою той факт, що залишок заборгованості за виконавчим документом вказано станом на 28 грудня 2023 року, проте виконавче провадження № НОМЕР_1 відкрито 05 липня 2018 року, а виконавчий документ повернуто 07 лютого 2025 року.

Відповідно до частини «с» статті 7 Рекомендації № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. При розгляді можливих заходів щодо судів третьої інстанції державам слід мати на увазі, що справи вже пройшли слухання в двох інших судах.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Судовий контроль, метою якого є забезпечення своєчасного захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, на стадії виконавчого провадження, окрім розв`язання судом низки процесуальних питань, охоплює також і контроль, під час якого оцінюють законність дій виконавця та ухвалених ним рішень, тобто він спрямований на недопущення зловживань з боку державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Конституція України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Основного Закону).

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у Законі України «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до положень статті 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Частинами другою, третьою статті 451 ЦПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувача виконавцем надається звіт про використання авансового внеску. У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову.

Пунктом 22 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень № 512/5, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року №512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802, передбачено, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказано, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції визначив суму боргу в іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення. Визначаючи характер грошового зобов`язання, судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зазначено, що особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 49 Закону України

від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження». Відповідно до частини третьої вказаної статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця. Саме таким чином необхідно діяти у випадку примусового виконання грошового зобов`язання, визначеного в іноземній валюті, про що зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18).

Судами попередніх інстанцій у цій справі встановлено, що заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року у справі № 758/5744/15-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість в сумі 79 177,39 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 1 815 269,06 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір в сумі 1 827 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір

в сумі 1 827 грн.

27 квітня 2016 року судом видано виконавчий лист на виконання рішення

від 12 жовтня 2015 року.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 18 березня 2020 року замінено сторону стягувача у виконавчих листах № 758/5744/15-ц ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника - ТОВ «Вердикт Капітал».

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року замінено вибулого стягувача ТОВ «Вердикт Капітал» на його правонаступника - ТОВ «Дебт Форс».

07 лютого 2025 року приватним виконавцем прийнято спірну постанову про повернення виконавчого документу, якою повернуто виконавчий лист від 27 квітня 2016 року № 758/5744/15-ц.

У цій постанові вказано, що 06 лютого 2025 року від стягувача надійшла заява за вх. №101 від 06 лютого 2025 року про повернення виконавчого документу, відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Станом на 28 грудня 2023 року залишок заборгованості складає 1 815 269,06 грн. Кошти за виконавчим провадженням не стягувались та не розподілялись.

Виконавчий документ: виконавчий лист № 758/5744/15-ц, виданий 27 квітня 2016 року; документ видав: Подільський районний суд м. Києва, суддя Сербіна Н. Г., про стягнення солідарно, з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості у сумі 79 177,39 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 1 815 269,06 грн.

У виконавчому листі від 27 квітня 2016 року у відмітці вказано, що кошти не стягувались.

Ухвалюючи рішення від 12 жовтня 2015 року у справі № 758/5744/15-ц, суд першої інстанції визначив суму боргу в іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення. Отже сума боргу на підставі виконавчого листа № 758/5744/15-ц підлягає стягненню у доларах США.

Разом з цим, суди попередніх інстанцій, врахувавши наявність відмітки приватного виконавця про відсутність стягнень за виконавчим листом, дійшли правильного висновку, що права заявника не порушені та, як наслідок, про відсутність підстав для задоволення скарги.

Колегія судів враховує, що заявник у касаційній скарзі не заперечує того, що за виконавчим листом відсутні будь-які стягнення. Визначення у постанові про повернення виконавчого документу залишку заборгованості за виконавчим документом у гривні, а не у доларах США, та станом на 28 грудня 2023 року, а не на дату винесення постанови приватним виконавцем, за наявності відмітки у виконавчому документі про відсутність стягнень за виконавчим листом, не змінює того факту, що у разі повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання стягненню підлягає заборгованість у сумі та валюті, визначених у рішенні суду та виконавчому листі, виданому на його виконання, а не згідно з відміткою приватного виконавця на виконавчому документі.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, які в переважній більшості є подібними доводам апеляційної скарги ТОВ «Дебт Форс», на які апеляційний суд надав обґрунтовані відповіді, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень.

Твердження заявника щодо неврахування судами попередніх інстанцій того, що у спірній постанові приватного виконавця не вирішено питання про повернення авансового внеску не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зі змісту ухвали Подільського районного суду міста Києва

від 29 липня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року не встановлено, що заявник обґрунтовував свої вимоги цією підставою під час звернення до судів першої та апеляційної інстанції з відповідними скаргами.

Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. Повноваження суду касаційної інстанції не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень не виявлено порушення судами норм ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження». Правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій вказаних вище норм права не викликає розумних сумнівів.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що касаційна скарга

ТОВ «Дебт Форс» на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 29 липня 2025 року(не відноситься до переліку ухвал, якими закінчено розгляд справи) та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року є необґрунтованою.

Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішеньзадовольнити.

Поновити товариству з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» строк на касаційне оскарження ухвали Подільського районного суду міста Києва від 29 липня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 29 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року у справі за скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича, заінтересована особа - ОСОБА_1 , у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали та додані до касаційних скарг матеріали надіслати особі, яка подала касаційні скарги.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович