Справа № 404/6149/22
Номер провадження 2/404/1490/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року Фортечний районний суд міста Кропивницького в складі:

головуючого судді - Іванової Н.Ю.

при секретарі - Коцюбі Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про поділ майна подружжя, суд

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 , яка набута під час шлюбу, об`єктом спільної сумісної власності набутого подружжям; виділити йому у власність ідеальну частку у розмірі 1/2 частки вказаної квартири, залишивши у власності ОСОБА_2 ідеальну частку цієї квартири у розмірі - 1/2 частки.

Позов обґрунтовано тим, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

З 23 листопада 2016 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Перебуваючи у шлюбі на спільні кошти ними придбана квартира АДРЕСА_1 .

Зокрема, маючи депозитний рахунок в АТ «Державний ощадний банк України», позивач сплатив половину (повну суму) за вказану вище квартиру, що підтверджується довідкою № 109.50/1-25/56 від 16 лютого 2021 року, виданою філією-Кіровоградського обласного управління АТ «Ощадбанк».

Відповідно до заочного рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 14 грудня 2020 року, між позивачем та відповідачем було розірвано шлюб, зареєстрований 23 листопада 2016 року, Фортечним районним у місті Кропивницькому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис № 691.

Вказано, що договір купівлі-продажу оформлений 29 листопада 2016 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Алфімовою І.М. та зареєстровано в реєстрі за №1594.

Правовстановлюючі документи були оформлені на відповідача та вона зареєстрована як власник квартири. Під час укладання договору купівлі-продажу квартири позивач та його колишня дружина перебували у зареєстрованому шлюбі і купували квартиру для сім`ї на спільні кошти.

У квартирі вони проживали разом, але потім почали жити окремо, через різні погляди на життя.

Спільних дітей від шлюбу не мають.

Позивач зазначав, що відповідач за весь час подружнього життя квартирою взагалі не займалась.

Починаючи з 2016 року, комунальні послуги та інші платежі, які пов`язані з квартирою сплачувалися безпосередньо позивачем, а саме: оплата за водопостачання, оплата за квартплату, оплата за газ, оплата за електроенергію та інші платежі. Оскільки він після розірвання шлюбу проживає за іншою адресою, усі платіжні документи знаходяться у відповідача.

Окрім того, позивачем проводився косметичний ремонт квартири та всі матеріали купувалися безпосередньо ним, а саме: шпалери, клей, люстри, шпаклівка, гіпсокартон, профіль, сітка будівельна, труби, дюбеля, дошки, плита ОСБ, панель ПВХ, вагонка дерев`яна, профлисти ПМ-10, блок хаус, віконні рами, сандвіч куртка з монтажем, жалюзі, плитка керамічна, лінолеум на основі, палас, які купувалися за його власні кошти, дане підтверджується видатковими накладними.

Вважає, що може претендувати на виділення у власність ідеальної частки у розмірі 1/2 частки вказаної квартири, залишивши у власності відповідача, ідеальну частку цієї квартири у розмірі - 1/2 частки.

Ухвалою судді від 15 листопада 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді від 09 лютого 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін.

19 червня 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру, просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначала, що позивач перебував з нею у зареєстрованому шлюбі та в період шлюбу була придбана квартира АДРЕСА_1 .

Вважає, що квартира є її приватною власністю, оскільки придбана за її особисті кошти.

Вказано, що її колишній чоловік вигнав її з придбаної квартири у 2020 році. Відразу після початку війни він закрив квартиру та виїхав до Німеччини. Доступу до квартири вона не мала, але оскільки вона зареєстрована на її ім`я, вона сплачувала всі борги по оплаті комунальних послуг.

ЇЇ колишній чоловік емігрував до Німеччини ті більше не повернеться в Україну, квартира йому не потрібна. В той же час вона залишилась без житла, яке вона придбала за всі заощадження у віці 70 років.

Зазначала, що позивач ніколи не працював, що підтверджується записом в його трудовій книжці, з якої вбачається, що він не міг заробити кошти на які посилається. Він жив виключно за її рахунок та за рахунок її дочки в квартирі дочки, в той час, як її дочка проживала на квартирі разом з дитиною та сплачувала орендну плату за проживання.

Дочка їй давала кошти на придбання квартири, щоб вона звільнила квартиру доньки, які були покладені на валютний рахунок. Так як, згідно з умовами банку неможливо було відразу зняти кошти з розрахункового рахунку, вона знімала їх частинами протягом двох років, так як квартиру вони шукали два роки.

Перед придбанням квартири вони з ОСОБА_3 були розлучені, але він переконав її укласти шлюб в листопаді 2016 року. Квартира була придбана за її кошти, тому й була зареєстрована на її ім`я. ОСОБА_4 не був там зареєстрованим.

Коли вона була в місті Трускавець на щорічному плановому лікуванні від алергії, пов`язаному з квітінням амброзії, ОСОБА_4 поклав всі кошти, які вона збирала тривалий час і які знаходились в квартирі, на свій рахунок та видає їх за свої, не надавши доказів їх отримання.

На початку 2017 року вона зняла з рахунку останні 4300 доларів США для побудови балкону. Квитанції по оплаті будматеріалів оплачені нею, але позивач таємно забрав ці квитанції, зробив копії та видає їх за свої.

Ухвалою суду від 19 червня 2024 року зустрічну позовну заяву залишено без руху та надано ОСОБА_2 строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 12 грудня 2024 року об`єднано в одне провадження зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 29 травня 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні.

Ухвалою судді від 13 листопада 2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

21 січня 2026 року від ОСОБА_2 до суду надійшла заява у які вказано, що відповідач не може з`явитися у судове засідання із-за погроз позивача. Він погрожує побиттям та не дає змоги знаходитись у квартирі. Відповідач прийняла рішення про відключення квартири він послуг комунальних підприємств, щоб не допустити створення заборгованості. Вона ніколи не погодиться з рішенням суду щодо присудження їй права власності на половину квартири, адже це буде означати, що вона все ще не зможе жити в квартирі, але змушена буде сплачувати половину комунальних послуг. Оспорювати право власності на квартиру вона, якщо потрібно буле у Європейському суді по правам людини. Очікування позивача щодо її смерті марні, навіть в цьому випадку він не отримає жодного права власності на квартиру, адже про це потурбуються спадкоємці. Просила залишити право власності на квартиру за нею. Продати квартиру по ринковій вартості. При цьому вона має отримати 50% + 1 тисячу доларів. Усі витрати щодо суду, послуг адвоката обох сторін, судових зборів, послуг нотаріуса, та послуг оціночної вартості має взяти на себе позивач. ОСОБА_1 має сплатити усі борги щодо комунальних послуг, які він зробив після захоплення квартири 24 листопада 2025 року. Виплати стосуються електропостачання, теплопостачання, водопостачання та водовідведення, квартплати, вивезення побутових відходів, газопостачання, розподілу газу.

У судовому засіданні представник позивача, адвокат Мельник О.В. підтримала вимоги первісного позову та просила у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити за необґрунтованості.

Представник відповідача, адвокат Ромаданова Г.Г. у судовому засіданні підтримала подану зустрічну позовну заяву у повному обсязі та просила відмовити у задоволенні первісного позову.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши усі надані докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи усі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом установлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Б-Хачин, Болниського району, республіки Грузія та є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , йому присвоєно РНОКПП НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою.

Місцем реєстрації позивача є адреса: АДРЕСА_2 .

23 листопада 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстровано Фортечним районний у місті Кропивницькому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис № 691.

Заочним рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 14 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (справа № 404/3863/20).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 244581510, дата, час формування: 16 лютого 2021р. 14:09:47, вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1594, виданий 29 листопада 2016 року, видавник Алфімова І.М., приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу.

Відповідно до звіту про оцінку, виконаного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 , дата оцінки 01 квітня 2021 року, ринкова вартість житлової квартири за адресою: АДРЕСА_4 , становить 475 100 гривень.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, за адресою: АДРЕСА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Алфімовою І.М. 29 листопада 2016 року за реєстровим № 1594, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (продавець), з однієї сторони та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (покупець), з другої сторони, будучи дієздатними громадянами, діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання наслідків, обумовлених нижче, у день, у місяць і рік, зазначені вище, особисто прибули до приватного нотаріуса , якого було обрано самостійно, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину), уклали цей договір про таке: продавець продає та передає у власність покупцю, а покупець купує і приймає у власність квартиру під номером АДРЕСА_1 та сплачує за неї обговорену суму. Квартира має такі технічні характеристики: житлова площа - 14,8 кв.м., загальна площа - 29,6 кв.м., складається з: кімнати 14,8 кв.м., коридору 5,2 кв.м., кухні 6,8 кв.м., санвузла 2,6 кв.м., кладової 0,2 кв.м.

За домовленістю сторін продаж квартири вчинявся за 64 392 грн.

У п 3.11 договору вказано, що цей договір укладається за згодою чоловіка покупця - ОСОБА_1 , що підтверджується його заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Алфімовою І.М 29 листопада 2016 року за реєстровим № 1593.

Також до матеріалів справи сторонами долучено, а саме позивачем: видаткові накладні від 20 травня 2017 року, від 01 червня 2017 року, від 02 листопада 2017 року, від 18 червня 2018 року, від 18 червня 2018 року, довідку про те, що в філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк» (код банку 323475), було відкрито ОСОБА_1 поточний рахунок, дата укладення договору - 23 листопада 2015 р., дата виплати депозиту - 23 листопада 2016 р., початкова сума вкладу - 12 000 дол. США. Відповідачем надано суду трудову книжку ОСОБА_1 , договори на вклади в АТ«Ощадбанк» № НОМЕР_3 від 16 травня 2016 року, № НОМЕР_4 від 22 липня 2017 року, № НОМЕР_5 від 08 травня 2015 року, № НОМЕР_6 від 05 серпня 2014 р., заяви на видачу готівки від 16 лютого 2017 року, історії валютного рахунку за 2014 - 2015 роки.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

При цьому, суд враховує, позицію викладену у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 756/3115/17 (провадження № 61-18653св20) від 16.06.2021 року, згідно якої реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається , що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

Положення ст. 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

У постанові від 03.06.2024 року у цивільній справі № 712/3590/22 Верховний Суд дійшов наступного висновку: «Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.

Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».

З наведеного суд вважає, що позов ОСОБА_1 щодо визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя та виділення йому 1/2 частки квартири є обґрунтованим та підлягає задоволенню, оскільки дійсно сторони придбали таке нерухоме майно під час перебування у шлюбі, при укладенні договорі купівлі-продажу будинку чоловік надавав згоду на придбання дружиною майна, а тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, частки в якому не визначались, а відтак є підстави вважати, що позивачу в силу закону належить 1/2 частина вказаного майна, підстав відступлення від рівних часток судом не встановлено.

Щодо зустрічних позовних вимог про визнання спірного нерухомого майна особистою приватною власністю, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Оцінивши відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України подані учасниками справи докази, суд вважає, що вказане майно є спільним майном подружжя та що презумпція права спільної сумісної власності зустрічним позовом не спростована.

Так, твердження ОСОБА_2 про придбання спірного майна за її особисті кошти, суд вважає безпідставними, оскільки таке майно набуто нею у власність у період шлюбу, її чоловік надавав нотаріально посвідчену заяву на придбання такого майна та визнавалося, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Щодо аргументів відповідача стосовно фінансової неспроможності позивача у придбанні спірного нерухомого майна, оскільки він не був працевлаштований і у нього таких коштів не було, то суд вважає доцільним зазначити наступне.

Спростування презумпції спільності майна подружжя потребує доведення обставин придбання спірного майна за рахунок особистих (не подружніх) коштів, а не шляхом доведення відсутності доходів у іншого з подружжя, адже відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вказаних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27.12.2024 року у справі № 686/21098/22.

За таких обставин, суд вважає, що відповідачем не спростовано презумпції спільності майна подружжя. Інші аргументи та твердження останньої не спростовують заявлених позивачем позовних вимог.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, а у задоволенні зустрічної позовної заяви слід відмовити.

Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У контексті дотримання судом стандартів мотивування слід звернути увагу на рішення «Руїз Торіха проти Іспанії» (№ 18390/91, 09.12.1994 року, §29) та «Проніна проти України» (№ 63566/00, 18.07.2006 року, § 23, 25), у яких ЄСПЛ зауважив, що у рішеннях національних судів мають бути належним чином зазначені мотиви, на яких вони ґрунтуються; міра, до якої суд має виконати свій обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення; проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді.

У рішенні «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003 року, § 36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України» № 4909/04 § 58 ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності набутого подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Виділити ОСОБА_1 у власність ідеальну частку у розмірі 1/2 частки квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 29,6 кв.м., житловою площею 14,8 кв.м., залишивши у власності ОСОБА_2 ідеальну частку цієї квартири у розмірі 1/2 частки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2229,00 грн. сплаченого судового збору.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про поділ майна подружжя - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржена до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Повний текст судового рішення складено 03.02.2026 року.

Суддя Фортечного районного суду

міста Кропивницького Н. Ю. Іванова