Справа № 130/3409/24
Провадження № 22-ц/801/140/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шепель К. А.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 рокуСправа № 130/3409/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя - доповідач),

суддів Копаничук С.Г., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Литвин Ю.О.,

розглянув (в режимі відеоконференції) у відкритому судовому засіданні справу № 130/3409/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

за апеляційною скаргою Смірнова Сергія Михайловича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , на заочне рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.07.2025, ухвалене у складі судді Шепеля К.А. в приміщенні суду в м. Жмеринка, -

в с т а н о в и в :

28.11.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (вх № 14824/24-вх) до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, в якому просив : стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 155000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач перебував у шлюбі із відповідачем з 6.08.2011, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 3.04.2023 по справі № 127/5905/23. При розлученні між сторонами не досягнуто домовленості з приводу поділу спільних заощаджень (коштів). Сторони до розлучення відкладали кошти на придбання власного житла, і які позивач періодично пересилав на рахунок відповідачки, перебуваючи у лавах Збройних Сил України. У продовж вересня 2022 по лютий 2023 позивач здійснив переказ коштів на рахунок відповідача в сумі 310000 грн. Відповідач відмовляється повернути позивачу половину зазначеної суми коштів (155000) грн після їх розлучення.

Заочним рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.07.2025 позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 155000 грн, що є 50 % грошових заощаджень подружжя. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211 грн 20 коп судового збору.

12.08.2025 ОСОБА_2 подано заяву про перегляд заочного рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.07.2025 /а. с. 112-114/. До заяви відповідачем додано виписку з карткового рахунку за період з 9.09.2022 по 22.02.2023 /а. с. 116-129/; копію виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 986 на ОСОБА_3 ..

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 4.11.2025 заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.07.2025 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , подано апеляційну скаргу (вх № 13126 від 21.11.2025), в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду, викладених в заочному рішенні, фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить : (1) скасувати заочне рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову; (2) стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2325 /а. с. 161, 176/ грн та за подання заяви про перегляд заочного рішення в розмірі 605,60 /а. с. 115/.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що (1) відповідач не була повідомлена судом першої інстанції про дату, час і місце розгляду справи, ні ухвали суду про відкриття провадження у справі, ні позовної заяви не отримувала, чим було порушено її права на подання відзиву, доказів на спростування позовних вимог, участь в судовому засіданні; (2) суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, оскільки кошти, які перераховував позивач перебуваючи у шлюбі з відповідачем здійснювалось для оплати витрат на оренду квартири, придбання продуктів харчування, оплату садочка сина та здійснення інших витрат. Певна частина коштів була витрачена на лікування сина; (4) під час вирішення спору у справі № 127/37128/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя судом встановлено, що посилання відповідача та надані квитанції на суму 310000 грн, які відповідач начебто сплатив за спірний автомобіль, судом не взято до уваги як доказ компенсації транспортного засобу, оскільки квитанції не містять в призначенні платежу компенсацію за спірний автомобіль. У справі № 127/37128/23 ОСОБА_1 вважав 310000 грн як компенсацію за спільне майно подружжя, автомобіль, який залишається в його користуванні, тоді як у даній справі вважає 310000 грн сімейними заощадженнями і просить половину стягнути на свою користь, що є порушенням принципу добросовісності.

У строк встановлений судом відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Щодо розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Позивач у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина друга статті 372 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та її представника, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина перша, четверта статті 367 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 756/1529/15-ц).

Заочне рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 6.08.2011 /а. с. 6, 64/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін в період шлюбу народився син ОСОБА_3 /а. с. 1, 4/.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 3.04.2023, яке набрало законної сили, по справі № 127/5905/23 шлюб між сторонами розірвано /а. с. 4-5, 62-63/.

Відповідно до копій чеків про перерахунок грошових коштів, ОСОБА_1 у період шлюбу здійснював грошові перекази на картковий рахунок ОСОБА_2 : 9.09.2022 на суму 30000 грн /а. с. 10/; 29.09.2022 на суму 15000 грн /а. с. 11/; 11.10.2022 на суму 5000 грн /а. с. 12/; 29.10.2022 на суму 70000 грн /а. с. 13/; 11.11.2022 на суму 20000 грн /а. с. 14/; 22.11.2022 на суму 50000 грн /а. с. 15/; 22.12.2022 на суму 50000 грн /а. с. 16/; 20.01.2023 на суму 50000 грн /а. с. 17/; 21.02.2023 на суму 20000 грн /а. с. 18/. Всього було перераховано 310000 грн. /а. с. 68-76/.

Апеляційним судом встановлено наступні обставини.

Рішенням Вінницького міського суду від 08.02.2024 року здійснено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме автомобіля марки Toyota Avensis 2006 р.в, який виділено у власність ОСОБА_1 , а з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто грошову компенсацію за частку в праві спільної сумісної власності в сумі 127 215 грн. При розгляді даної справи ОСОБА_1 стверджував, що кошти в сумі 310 000 грн, які він перерахував дружині були компенсацією за частину даного автомобіля. Дані доводи ОСОБА_1 суд відхилив. / а.с. 162-163/

Відповідно до виписки по картці/рахунку за період 09.09.2022 року по 22.02.2023 на картку ОСОБА_2 надійшло - 768 599, 98 грн, та здійснено витрат на суму 741 898, 90 грн / а.с. 116-130/

Син сторін ОСОБА_3 у період з 28.12.2022 - 31.12.2022 проходив стаціонарне лікування у ТОВ « Інномед-Педіатрія». / а.с. 131-133/

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ коштів, суд першої інстанції виходив з того, що дані кошти подружжя набуло у період шлюбу, а отже вони є спільною сумісною власністю та підлягають поділу.

Висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог зроблені за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (частина друга статті 61 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та 372 ЦК України.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова ВП ВС від 21.11.2018 у справі № 372/504/17).

Вирішуючи спір між подружжям про майно, суду першої інстанції необхідно було встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело та час його придбання/витрачання.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, у період шлюбу позивач перерахував на картку відповідачки кошти у сумі 310 тис грн. У період зарахування даних коштів, на картку відповідачки також надходили зараховування з інших джерел, всього було надходжень на суму 768599,98 грн. У цей же період відповідачкою здійснені витрати на суму 741898,90 грн. Станом на 22.02.2023 року на рахунку відповідачки знаходились кошти у сумі 27434,15 грн.

Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено і ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 Сімейного Кодексу України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, за змістом наведених норм, факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами.

Позивачем не доведено, яка сума коштів була на рахунку відповідачки станом на день розірвання шлюбу -3.04.2023р. Не доведено позивачем і того факту, що кошти у сумі 27434 грн 15 коп, які зазначені як залишок на рахунку відповідачки станом на 22.02.2023 року є спільними коштами подружжя, враховуючи, що у цей період відповідачкою здійснено витрат на більшу суму, аніж переказав позивач. Також позивачем не доведено, що кошти, які він надсилав дружині, були використані нею без його згоди не в інтересах сім`ї.

У свою чергу, відповідачка, надавши виписку по рахунку та медичний висновок про лікування сина, довела суду той факт, що кошти в сумі 310000 грн, які надсилав чоловік були використані нею на задоволення потреб сім`ї (придбання продуктів харчування, ліків, на інтереси дитини, поповнення мобільного, оплата за гараж, тощо).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12, частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки суду першої інстанції про доведеність позовних вимог позивачем колегія суддів вважає зробленими на припущеннях, що заборонено частиною шостою статті 81 ЦПК України.

Колегія суддів зазначає, що встановлені у справі фактичні обставини свідчать про недоведеність позивачем тієї обставини, що на час припинення з відповідачкою спільного ведення господарства, у подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були наявні спільні кошти в сумі 310 тис грн, які б підлягали поділу між ними чи стягненню компенсації на користь одного із подружжя.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено позовні вимоги.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 1-4 частини першої статті 376 ЦПК України).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заслуговує на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Враховуючи те, що апеляційна скарга задоволена апеляційним судом, рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог, з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2325 гривень та за подання заяви про перегляд заочного рішення в розмірі 605 грн 60 коп, всього 2930 грн 60 коп.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Смірнова Сергія Михайловича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.

Заочне рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.07.2025 у даній справі скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2325 гривень та за подання заяви про перегляд заочного рішення в розмірі 605 гривень 60 копійок, всього 2930 гривень 60 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: С. Г. Копаничук

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 2.02.2026.