КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №362/3049/18 Головуючий у І інстанції - Марчук О.Л.
апеляційне провадження №22-ц/824/3006/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2025 року, постановлену за наслідками розгляду заяви Київської обласної прокуратури про забезпечення позову

у справі за позовом Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння

установив:

В провадженні Васильківського міськрайонного суду Київської області перебуває на розгляді справа за позовом Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

12 серпня 2025 року на адресу Васильківського міськрайонного суду Київської області надійшла заява прокурора про забезпечення позову шляхом накладення арешту на усі земельні ділянки які прокурор просить повернути від відповідачів.

Заяву обґрунтовано тим, що на думку прокурора невжиття таких заходів забезпечення позову зробить неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року, відмовлено у задоволенні заяви прокурора про забезпечення позову.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, Київська обласна прокуратура оскаржила її в апеляційному порядку, оскільки вважає ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що предметом даного спору є земельні ділянки лісогосподарського призначення, які незаконно надані у приватну власність фізичним особам для цілей, не пов`язаних з ведення лісового господарства.

Також, після відведення у приватну власність спірних земельних ділянок, останні неодноразово відчужувались.

Більше того, навіть під час триваючого судового спору у справі, відповідачем ОСОБА_10 свідомо вжито заходів щодо відчуження земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0013 на користь ОСОБА_11 .

Зазначені обставини свідчать про реальну загрозу подальшого відчуження спірних земельних ділянок на користь інших фізичних чи юридичних осіб, що у свою чергу ускладнить або унеможливить виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог.

Просила скасувати ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_7 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що апеляційна скарга не містить жодних належних та допустимих доказів наявності обґрунтованого припущення що невжиття заходів забезпечення позову у справі шляхом арешту нерухомого майна може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Вважає, що суд першої інстанції правомірно встановив, що заявник не довів жодного з критеріїв, визначених ст. 150 ЦПК України, для застосування заходів забезпечення позову, а вимога про арешт земельної ділянки є надмірною, необґрунтованою та порушує баланс між правами сторін.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_7 набув право власності на чотири земельні ділянки на підставі укладених договорів купівлі-продажу з первинними власниками - ОСОБА_8 та ОСОБА_12 .

Так, відповідно до договорів купівлі-продажу земельних ділянок, ОСОБА_13 відчужив на користь ОСОБА_7 земельні ділянки з кадастровими номерами :04:001:0010 площею 0,250 га. та :04:001:0011 площею 0,749 га., яким отримано на зазначені земельні ділянки державні акти серії ЯЕ №819412 та ЯЕ №819415 відповідно.

Додатково, ОСОБА_12 відчужив на користь ОСОБА_7 земельні ділянки з кадастровими номерами :04:001:0014 площею 0,250 га та :04:001:0015 площею 0,750 га., яким отримано на зазначені земельні ділянки державні акти серії ЯЕ №819413 та ЯЕ №819414 відповідно.

Тобто, на ім`я ОСОБА_7 були видані державні акти на право власності:

- Серії ЯЕ №819412 та ЯЕ №819415 - на ділянки з кадастровими номерами :04:001:0010 (0,250 га.) та :04:001:0011 (0,749 га.);

- Серії ЯЕ №819413 та ЯЕ №819414 - на ділянки з кадастровими номерами :04:001:0014 (0,250 га) та :04:001:0015 (0,750 га.).

На момент набуття права власності:

- жодних обмежень, заборон чи судових спорів щодо ділянок не існувало;

- ОСОБА_7 не мав об`єктивної можливості знати про можливі правові проблеми із первинним набуттям земельних ділянок;

- рішення, на підставі яких було оформлено первинну власність, не були оскаржені або скасовані;

- органи державної влади та місцевого самоврядування не ставили під сумнів правовий статус цих ділянок.

Таким чином, ОСОБА_7 є добросовісним набувачем, який придбав земельні ділянки на підставі та в межах чинного законодавства, без обізнаності про будь-які ризики.

Також зазначив, що апеляційна скарга не містить жодного доказу, який би підтверджував наявність реального обґрунтованого припущення що невжиття заходів забезпечення позову у справі шляхом арешту нерухомого майна може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Просив апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури залишити без задоволення, а ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2025 року залишити без змін.

Також, свої письмові пояснення щодо апеляційної скарги Київської обласної прокуратури надала ОСОБА_4 , зазначивши, що після того як вона стала власницею земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0013, яка розташована поруч (межує) з іншою земельною ділянкою (кадастровий номер :04:001:0012), яку вона також придбала у ОСОБА_14 у жовтні 2019 року разом із домоволодінням, жодних дій на відчуження земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0013 вона не вчиняла, а це більше 5 років.

Крім того вказані земельні ділянки пов`язані між собою комунікаціями, які забезпечують наявні житлові будинки (домоволодіння) газо, електро та водопостачанням.

Як свідчать умови договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 жовтня 2019 року, укладеного між ОСОБА_14 та ОСОБА_4 , а саме п. 7.2 Договору, ОСОБА_14 стверджувала про те, що земельна ділянка не є предметом судового спору, а отже ОСОБА_4 не знала про наявність справи та будь-якого спору щодо неї.

Станом на 20 січня 2026 року, після того як ОСОБА_4 стало відомо про судовий спір, вона доводить свою добросовісність і не вчиняла жодних дій які можна було б кваліфікувати, як дії, що можуть ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду.

Вважає, що вона є добросовісною набувачкою нерухомого майна, а тому будь-які обмежувальні заходи, без їх належного обґрунтування є нічим іншим, як втручанням в її приватне право.

Просила залишити без задоволення апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури, а ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2025 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, вирішуючи подану заяву про забезпечення позову та відмовляючи у її задоволенні, мотивував своє судове рішення тим, щоз огляду на предмет спору, зміст позовних вимог та способи забезпечення даного позову які просить застосувати прокурор, невжиття таких заходів не може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів за захистом яких прокурор звернувся до суду.

Також, суд першої інстанції виходив з того, що з часу отримання судом даного позову минуло понад шість років і за цей час відповідачі не вчинили дій стосовно спірного майна.

Апеляційний суд не може погодитись із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В ч. 1 ст.150 ЦПК України визначено види забезпечення позову, зокрема шляхом накладення арешту на майно та заборонити особі вчиняти будь-які дії.

Важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів, щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Крім того, за приписами ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Також, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника, щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками справи.

Законодавцем визначено, що однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення. Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

Установлено, що предметом спору у даній справі є вимоги про витребування земельних ділянок (а саме, площею 0,2498 га з кадастровим номером :04:001:0010, площею 0,7493 га з кадастровим номером :04:001:0011, площею 0,2498 га з кадастровим номером :04:001:0014, площею 0,7493 га з кадастровим номером :04:001:0015, площею 0,7491 га з кадастровим номером :04:001:0013) з чужого незаконного володіння.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, прокурор посилався на те, що вказані земельні ділянки є ділянками лісогосподарського призначення, які незаконно надані у приватну власність фізичним особам для цілей, не пов`язаних з веденням лісового господарства, а саме для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства.

Також, після відведення у приватну власність спірних земельних ділянок, останні неодноразово відчужувались.

Навіть під час триваючого судового спору у даній справі, відповідачем ОСОБА_10 було вжито заходів щодо відчуження земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0013 на користь ОСОБА_11 .

Таким чином, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, прокурор посилався на необхідність забезпечити можливість реального виконання рішення у справі та уникнення будь-яких труднощів при його виконанні, у випадку задоволення позову, оскільки дії відповідачів зі спірним майном впливають на предмет спору.

Колегія суддів доходить висновку, що у разі відчуження відповідачем під час розгляду даної справи спірної земельної ділянки, для належного захисту та поновлення порушених прав, позивач буде змушений вживати додаткових заходів.

При цьому, відсутність на даний час будь-яких дій відповідачів, які могли б підтвердити наміри вчинення дій, щодо відчуження, поділу чи об`єднання (поділ) земельних ділянок, не спростовують наявності у відповідачів можливості вільно розпоряджатися ними, якщо не вжити заходи забезпечення позову.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованими припущення прокурора про ймовірність відчуження, реєстрації, поділу, об`єднання, зміни конфігурації відповідачами спірних земельних ділянок, що в свою чергу може призвести до утруднення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених прав/інтересів позивача, у разі задоволення позову.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції вищевказаного не врахував та як наслідок дійшов помилково висновку про відмову в забезпеченні позову з тих підстав, що суду не надано відомості про те, що відповідачі мають намір відчужити спірні земельні ділянки.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідачі будуть діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Так, спірні земельні ділянки залишаться у володінні та користуванні їх власників, а можливість розпоряджатися майном обмежується на певний час, а відтак має тимчасовий характер та є лише збереженням існуючого становища до розгляду цієї справи по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції не врахував правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 (провадження №14-88цс20), у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19 (провадження №61-21685св19) та від 17 січня 2022 року у справі №927/461/21, щодо обставин, які підлягають врахуванню під час вирішення питання забезпечення позову, не надав належної оцінки доводам і вимогам позивача про забезпечення позову, не спростував наявність ризиків незабезпечення позову для досягнення кінцевої мети судочинства у цій справі, про які позивач вказував у заяві про забезпечення позову, не навів доречних і переконливих мотивів свого рішення та зробив помилковий висновок про те, що відсутні підстави вважати, що не накладення арешту на спірні земельні ділянки може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів за захистом яких прокурор звернувся до суду.

З огляду на викладене, з`ясувавши обсяг позовних вимог, відповідність забезпечення позову, який просить застосувати позивач заявленим позовним вимогам, оцінивши співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду, а також ефективність способу захисту, про який просить позивач, колегія суддів вважає, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, у разі задоволення даного позову.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви Київської обласної прокуратури про забезпечення позову.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури задовольнити.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2025 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

Заяву Київської обласної прокуратури про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на земельні ділянки: площею 0,2498 га з кадастровим номером :04:001:0010, площею 0,7493 га з кадастровим номером :04:001:0011, площею 0,2498 га з кадастровим номером :04:001:0014, площею 0,7493 га з кадастровим номером :04:001:0015 власником яких є ОСОБА_7 ; площею 0,7491 га з кадастровим номером :04:001:0013 власником якої є ОСОБА_4 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 29 січня 2026 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба