Справа № 194/53/26
Номер провадження № 2-з/194/1/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року м.Тернівка

Тернівський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Корягіна В.О.,

за участю секретаря судового засідання Клімової Д.В.,

представника позивача Миронової В.В.,

представника відповідача Мерцалова М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду міста Тернівка Дніпропетровської області заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову,-

В с т а н о в и в :

У провадження Тернівського міського суду Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за позовом представника позивача адвоката Миронової Валерії Валеріївни в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , треті особи: служба у справах дітей Солонянської селищної ради, служба у справах дітей Тернівської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, де позивач просить зобов`язати ОСОБА_3 усунути позивачу перешкоди у вихованні та спілкуванні, як батька дитини, з малолітнім ОСОБА_4 та визначити спосіб участі батька ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_4 , шляхом встановлення побачень з сином: з 16 числа місяця по 30/31 число кожного місяця з ночівлею за місцем проживання батька, без присутності матері, з урахуванням розпорядку дня дитини, стану здоров`я дитини та особистого бажання; перебування з сином у літній період часу 45 (сорок п`ять) діб та у зимовий період часу 15 (п`ятнадцять) діб на рік для його відпочинку та оздоровлення на території України та за її межами у встановленому законом порядку без супроводу матері; необмежене спілкування з сином особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином. Також просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Ухвалою суду від 12 січня 2026 року відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначене на 09.00 годину 23 лютого 2026 року.

Разом з позовом подана заява про забезпечення позову, в якій представник позивача просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_3 надавати ОСОБА_1 можливість безперешкодного спілкування, побачень та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_4 , за графіком передбаченим Договором між батьками про виховання дитини, її утримання та визначення місця проживання дитини від 16.07.2025 року, посвідченого приватним нотаріусом Старовою О.С., зареєстрованого в реєстрі за №1131; заборонити ОСОБА_3 вчиняти дії, як особисто, так й із залучення третіх осіб, спрямовані на зміну місця проживання малолітнього ОСОБА_4 за межі території України.

Заяву про забезпечення позову мотивовано тим, що відповідач з 16 листопада 2025 року перешкоджає позивачу у спілкуванні та вихованні спільної дитини, а саме позивач не має змоги особисто бачити дитину, спілкуватися з ним шляхом мобільного чи інтернет зв`язку, не мав можливості привітати дитину з новорічними святами. Представник позивача зазначає, що зазначений вид забезпечення позову є співрозмірним із заявленими позовними вимогами та відповідає інтересам дитини. Забезпечення позову сприятиме підтриманню зв`язку та спілкуванню батька з дитиною до винесення судового рішення. На даний час позивачу не відомо де проживає відповідач разом з дитиною, а тому існує реальна загроза, що відповідач може вивезти сина кордон. Також представник позивача вважає, що заборона на виїзд дитини за кордон у супроводі матері не є обмеженням свободи пересування відповідачки, а має тимчасовий та превентивний характер і спрямована на забезпечення реального виконання майбутнього рішення.

Згідно ч.1,3 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

У судовому засідання представник позивача просила суд задовольнити заяву про забезпечення позову з підстав зазначених у ній, вважає, що договір укладений між сторонами щодо виховання дитини, її утримання та визначення місця проживання дитини від 16.07.2025 року є чинним.

Представник відповідача у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, так як відповідач не має наміру виїжджати за кордон з сином, оскільки проживає в м. Тернівка, де їх син ходить до дитячого садку. Окрім того, вимоги у заяві про забезпечення позову є тотожними вимогам, які заявлені у позовних вимогах.

Суд вислухавши представника позивача, представника відповідача, та розглядаючи заяву про забезпечення позову з наведених у ній підстав, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Виходячи з аналізу змісту норм глави 10 ЦПК України «Забезпечення позову» та правової природи заходів забезпечення позову, вони мають такі основні ознаки: 1) заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер захисту прав; 2) судове рішення про забезпечення позову не є остаточним рішенням по суті справи; 3) заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до Принципів попередніх і забезпечувальних (охоронних) заходів у міжнародному цивільному процесі Міжнародної Асоціації процесуального права, «попередні і забезпечувальні заходи мають дві принципові цілі у цивільних спорах: а) збереження існуючого status quo до вирішення спору по суті; б) збереження активів, за рахунок яких остаточне судове рішення може бути виконано.

Відповідно до Правила 17.1 «Попередні заходи та охоронні заходи», що закріплено у Правилах міжнародного цивільного процесу ALI/UNIDROIT, суд може вжити попередній захід для того, щоб обмежити поведінку сторони чи іншої особи або змусити її до поведінки у випадках, коли необхідно зберегти можливість надання ефективного засобу судового захисту до ухвалення остаточного судового рішення або ж для того, щоб підтримати або іншим чином врегулювати існуючу ситуацію (status quo).

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладення арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановлення обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупинення митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Вимогами статті 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У відповідності до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Про необхідність досягнення справедливого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цьому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

За змістом позовної заяви вбачається, що предметом позовних вимог є усунення перешкод у спілкуванні позивача з його дитиною та встановлення графіку та місця зустрічей батька з дитиною.

Між тим, за змістом заяви про забезпечення позову вбачається про необхідність забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_3 надавати ОСОБА_1 можливість безперешкодного спілкування, побачень та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_4 , за графіком передбаченим Договором між батьками про виховання дитини, її утримання та визначення місця проживання дитини від 16.07.2025 року, посвідченого приватним нотаріусом Старовою О.С., зареєстрованого в реєстрі за №1131.

Договором між батьками про виховання дитини, її утримання та визначення місця проживання дитини від 16.07.2025 року, посвідченого приватним нотаріусом Старовою О.С., зареєстрованого в реєстрі за №1131, встановлено, що ОСОБА_4 проживає з батьком ОСОБА_1 з 16 числа місяця по 30/31 число кожного місяця за місцем проживання батька. За взаємною згодою сторони можуть змінювати дні перебування дитини, про що попереджають один одного заздалегідь. Сторони домовилися, що зобов`язуються не перешкоджати виїзду дитини за кордон з одним із батьків на відпочинок або з іншою метою. Поїздки за кордон здійснюються на певний період і тільки з нотаріально засвідченого дозволу іншого з батьків.

Відповідно ст. 1537 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

При цьому, визначення графіку спілкування дитини разом з батьком у Договорі між батьками про виховання дитини, її утримання та визначення місця проживання дитини від 16.07.2025 року фактично є предметом судового розгляду, оскільки позовні вимоги в цій частині є тотожними, які є в цьому договорі.

Відповідно до абз. 1 ч. 10 ст. 150 ЦПК України, не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Відтак, зобов`язання ОСОБА_3 надавати ОСОБА_1 можливість безперешкодного спілкування, побачень та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_4 , за графіком передбаченим Договором між батьками про виховання дитини, її утримання та визначення місця проживання дитини від 16.07.2025 року, є частково вирішення спору про суті, що є недопустимим.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного суду у справі № 754/16432/20 від 22 вересня 2021 року.

У постанові Об`єднаної палати Верховного суду у справі №754/7569/21 від 14 лютого 2022 року зазначено, що У спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. Саме в таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення.

В інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України не є можливим.

Також, позивачами по цій справі не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову за запропонованим позивачами способом може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вони звернулися до суду саме у вказаній позовній заяві про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України та позиції Європейського суду з прав людини, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який представник позивачів просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заході, суд вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 151 - 153, 209, 210, 293, 294 ЦПК України, суд, -

П о с т а н о в и в:

В задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову, відмовити.

Ухвала може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складено 12 січня 2026 року.

Головуючий суддя В.О. Корягін