ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 203/1586/23

провадження № 61-12288св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - Дніпровська міська рада

відповідачі: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна, ОСОБА_1 ,

третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська

від 14 березня 2024 року у складі судді Казака С. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Халаджи О. В., Космачевської Т. В., Максюти Ж. І.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року Дніпровська міська рада звернулась з позовом до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В., ОСОБА_1 , третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 22 грудня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В. було внесено запис №45861606 про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на об`єкт нерухомого майна № 1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 грудня 2021 року серія №7601, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В описі нерухомого майна зазначено, що до складу об`єктів входять: будівля адміністративно-побутових приміщень А-1, прибудова А1-1, труба а1 та споруди № 1-3, І (згідно з технічним паспортом огорожа, ворота, мостіння).

Згідно статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.

Отже, приватним нотаріусом до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості щодо споруд № 1-3, І (огорожі, воріт та мостіння), що є прямим порушенням Закону.

Згідно з відомостями публічної кадастрової карти України земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташовані зазначені будівлі та споруди, перебуває у власності територіальної громади м. Дніпра.

Отже, ОСОБА_1 захоплено частину території міста, шляхом розташування огорожі з воротами та внесення некапітальних рухомих об`єктів (огорожі, воріт, мостіння) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до характеристик будинку, господарських будівель та споруд, наявних у технічному паспорті, виготовленому станом на 21 березня 2012 року, який міститься в матеріалах реєстраційної справи об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , даний об`єкт нерухомості складався з будівлі адміністративно-побутових приміщень А-1, прибудови А1-1, а - труба димоходна, № 1 - ворота, № 2 - огорожа, І - мостіння, ІІ - мостіння.

З вказаного вбачається, що опис об`єктів, що зазначені в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та опис у технічному паспорті, виготовленому станом на 21 березня 2012 року, на які зареєстровано право власності в

реєстрі - відрізняються.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 лютого 2013 року, опис об`єкту нерухомого майна був наступним: нежитлова будівля, адміністративно-побутових приміщень літ. А-1, А1-1. Такий опис зазначено у договорі купівлі-продажу нежитлової будівлі від 27 липня 2013 року, у договорі купівлі-продажу від 10 жовтня 2013 року, у договорі купівлі-продажу нежитлової будівлі

від 12 травня 2021 року, а також міститься в матеріалах інвентаризаційної справи. Натомість у договорі купівлі-продажу від 22 грудня 2021 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , міститься опис об`єкту: загальна площа 236,7 кв. м, літ.А-1 будівля адміністративно-побутових приміщень, А1-1 - прибудова, а1 - труба, № 1-3, І - споруди.

Таким чином, при державній реєстрації права власності державним реєстратором не було належним чином перевірено подані на реєстрацію права власності документи, зокрема, технічний паспорт з описом об`єкту нерухомості, який відрізняється від опису станом на проведення реєстрації; порушено частину четверту статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Враховуючи викладене позивач просив:

скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В. від 22 грудня 2021 року № 62511054 про державну реєстрацію права власності за

ОСОБА_1 на споруди № 1-3 , І, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису 45861606);

припинити право власності та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на споруди

№1-3, І (огорожу, ворота, мостіння), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня

2024 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 серпня 2024 року, у задоволенні позову Дніпровської міської ради відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не обґрунтував та не довів, яким чином внаслідок реєстрації права власності за останньою на відповідні споруди порушені або можуть бути порушені в майбутньому права та інтереси Дніпровської міської ради.

Також позивач не обґрунтував та не довів яким чином скасування рішення та державної реєстрації права власності за відповідачкою на відповідні споруди, захистить або відновить порушені права позивача, або захистить їх в майбутньому, оскільки такі рішення та реєстрація не носять самостійного правовстановлюючого характеру та їх скасування не призведе до позбавлення відповідачки права власності на споруди, яке виникло в неї на підставі правовстановлюючого документу - договору купівлі-продажу від 22 грудня 2021 року.

Крім того, позивач не обґрунтував та не довів підстави для припинення права власності за відповідачкою ОСОБА_1 на споруди, з огляду на те, що право власності на них виникло у останньої на підставі вказаного вище договору, який недійсним не визнавався та не є нікчемним. Відповідних вимог позивачем в рамках даної справи також не заявлялось.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався виключно на те, що на його думку при державній реєстрації права власності державним реєстратором не було належним чином перевірено подані на реєстрацію права власності документи, зокрема технічний паспорт з описом об`єкту нерухомості, який відрізняється від опису станом на проведення реєстрації; а також порушено частину четверту статті 5 Закону №1952-IV в частині окремої реєстрації права власності на споруди.

Вказані доводи суд першої інстанції вважав безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що 22 грудня

2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В., реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частку нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 1), було проведено на підставі правовстановлюючого документу - нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22 грудня 2021 року. Внесені до реєстру відомості щодо опису об`єкта нерухомості, зокрема, споруд №1-3, І, відповідали опису об`єкта, що відчужується, зазначеному в пункті 1.1 договору купівлі-продажу від 22 грудня 2021 року, даним технічного паспорту на цей об`єкт, виготовленого станом на 20 грудня 2021 року та не суперечили вже зареєстрованим речовим правам на даний об`єкт нерухомості.

Нотаріусом не здійснювалась окремо державна реєстрація на споруди № 1-3, І, а здійснювалась реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна в цілому, з зазначенням даних щодо опису майна, які відповідають даним правовстановлюючого документу, технічного паспорту та не суперечили вже зареєстрованим на той момент речовим правам.

Крім того, така реєстрація не суперечила положенням частини третьої статті 5 Закону №1952-IV, якими передбачено можливість реєстрації права власності на будівлю, споруди та їх окремі частини, а також положенням частини п`ятої статті 12 вказаного Закону.

З урахуванням вищезазначеного, оскільки позивач не довів порушення нотаріусом, як державним реєстратором, вимог Закону № 1952-IV при проведенні державної реєстрації права власності на підставі договору купівлі-продажу від 22 грудня 2021 року, не обґрунтував та не довів факту порушення або можливого порушення в майбутньому його прав та обов`язків внаслідок проведення державної реєстрації права власності за відповідачкою

ОСОБА_1 на відповідні споруди, а також, що обраний ним спосіб захисту відповідає змісту порушеного права та призведе до його поновлення, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним та обґрунтованим і не вбачав підстав для скасування.

Апеляційним судом було встановлено, що державний реєстратор приватний нотаріус Солошенко Ю. В., здійснювала реєстрацію на 1/2 частку нежитлової будівлі на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу

від 22 грудня 2021 року. Внесені до реєстру відомості щодо опису об`єкта нерухомості, зокрема, споруд № 1-3, І, відповідали опису об`єкта, що відчужується, зазначеному в пункті 1.1 договору купівлі-продажу від 22 грудня

2021 року, даним технічного паспорту на цей об`єкт, виготовленого станом на 20 грудня 2021 року та не суперечили вже зареєстрованим речовим правам на даний об`єкт нерухомості, а тому апеляційний суд вважав, що позивачем не доведено порушення його прав через реєстрацію права власності на вказані об`єкти за ОСОБА_1 .

Окрім того, як було встановлено матеріалами справи, вказані об`єкти були наявні у реєстрі речових прав, коли власником даної будівлі було

ЗАТ «Зеленбуд», також дані об`єкти були зазначені у технічному паспорті, що підтверджується відповідними доказами, а тому посилання Дніпровської міської ради, що за відповідачкою було окремо зареєстровано право власності на споруди №1-3, І (огорожу, ворота, мостіння) не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки спірна реєстрація була здійснена у сукупності єдиного об`єкта, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У вересні 2024 року Дніпровська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 серпня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Солошенко Ю. В. внесено відомості щодо споруд № 1-3; І, а саме огорожі, воріт та мостіння, що є прямим порушенням статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»;

згідно з відомостями публічної кадастрової карти України земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташовані зазначені будівля та споруди, перебуває у власності територіальної громади міста Дніпра. Це, зокрема, підтверджується матеріалами справи, у яких міститься рішення Дніпровської міської ради від 22 січня 2022 року № 219/53 «Про надання гр. ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 ». Проект землеустрою щодо відведення вказаної ділянки не надавався на затвердження до Дніпровської міської ради, відтак, земельна ділянка за вказаною адресою не сформована, що в свою чергу свідчить про те, що її межі не встановлені;

отже, ОСОБА_1 захоплено частину території міста (згідно з графічним матеріалом), шляхом розташування огорожі з воротами та внесення некапітальних рухомих об`єктів (огорожі, воріт, мостіння) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

опис об`єктів, що зазначені в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та опис у технічному паспорті, виготовленого станом на 21 березня

2012 року, та на які зареєстровано право власності у реєстрі - відрізняється;

при реєстрації права власності державним реєстратором було допущені грубі порушення, а саме:

не було належним чином перевірено подані на реєстрацію права власності документи, зокрема технічний паспорт з описом об`єкту нерухомості, який відрізняється від опису станом на час проведення реєстрації;

порушено частину четверту статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», відповідно до якої не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії, крім меліоративних мереж, складових частин меліоративної мережі.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_3 , подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що Дніпровська міська рада в касаційній скарзі зазначила, що підставою касаційного оскарження судових рішень є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі

№ 914/2350/18;

проте, предметом дослідження Верховного Суду у зазначеній справі була правомірність дій учасників справи про банкрутство під час дії відповідного мораторію та наявності обмежень щодо нерухомого майна;

у справі № 203/1586/23 розглядалися позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності;

правовідносини у справі № 914/2350/18 та у справі, яка переглядається, не є подібними, оскільки вони відрізняються предметом, підставами позову, а відтак і правовим регулюванням спірних правовідносин чи істотними обставинами, які були встановлені судами і покладені в основу судових рішень;

ОСОБА_1 набула право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з: будівлі адміністративно-побутових приміщень літ.А1; прибудови літ.А1-1; літ.а труба димоходна; №1 ворота, №2 огорожа, І мостіння, ІІ мостіння - законним шляхом, нічого самостійно не будувала, а тому не захоплювала частину території територіальної громади, як стверджує позивач, що підтверджується матеріалами справи;

звернувшись до суду з вказаним позовом позивач жодним чином не обґрунтував та не довів яким чином внаслідок реєстрації права власності за останньою на відповідні споруди порушені або можуть бути порушені в майбутньому права та інтереси Дніпровської міської ради;

також позивач не обґрунтував та не довів яким чином обраним ним спосіб захисту порушених прав шляхом скасування рішення та державної реєстрації права власності за відповідачкою на відповідні споруди, захистить або відновить порушені права позивача, або захистить їх в майбутньому, оскільки такі рішення та реєстрація не носять самостійного правовстановлюючого характеру та їх скасування не призведе до позбавлення відповідачки права власності на споруди, яке виникло в неї на підставі правовстановлюючого документу договору купівлі-продажу від 22 грудня 2021 року.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2025 року касаційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Кіровського районного суду

м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 серпня 2024 року залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 203/1586/23 та витребувано справу із суду першої інстанції.

У листопаді 2024 року матеріали справи № 203/1586/23 надійшли до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 28 жовтня 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі

№ 914/2350/18 (914/608/20) тасудове рішення оскаржується з підстав, передбачених частини третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 30 серпня 2006 року ЗАТ «Зеленбуд» на праві власності належала нежитлова будівля, адміністративно-побутових приміщень літ.А1, А1-1, загальною площею

237,8 кв. м, розташована за адресою:

АДРЕСА_1 .

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого КП «ДМБТІ» ДОР станом на 21 березня 2012 року на громадський будинок - будівлю адміністративно - побутових приміщень літ. А1 по АДРЕСА_1 (власник ЗАТ «Зеленбуд»), вказаний об`єкт складався з: будівлі адміністративно - побутових приміщень літ. А1; прибудови літ. А1-1; літ. а - труба димоходна; № 1 - ворота, № 2 - огорожа, І - мостіння, ІІ - мостіння.

Згідно з витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого станом на 27 лютого 2013 року, за

ЗАТ «Зеленбуд» зареєстровано право власності на нежитлову будівлю по

АДРЕСА_1 . Опис об`єкту нерухомого майна: нежитлова будівля, адміністративно-побутових приміщень літ. А1, А1-1, загальною площею 237,8 кв. м. Відомості про складові частини об`єкта нерухомого майна: літ. А1, А1-1, приміщення.

27 лютого 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лісняк О. Г. за реєстровим № 184, було посвідчено договір купівлі-продажу між ЗАТ «Зеленбуд» з однієї сторони та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 з іншої сторони, відповідно до якого на користь останніх було відчужено по 1/2 часті нежитлової будівлі, адміністративно побутових приміщень літ.А1, А1-1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В пункті 1.2 договору зазначено, що вказана нежитлова будівля належить продавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради від 30 серпня 2006 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11743990 від 05 вересня 2006 року, зареєстровано

КП «ДМБТІ» в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно

05 вересня 2006 року, реєстраційний №15888545.

За даними вищевказаних правовстановлюючих документів нежитлова будівля, що відчужується має наступний опис: будівля адміністративно-побутових приміщень літ.А1, А1-1, загальною площею 237,8 кв.м (п.1.3 договору).

Нежитлова будівля розташована на земельній ділянці площею 0,1227 га, зареєстрована в державному земельному кадастрі м. Дніпропетровська за кодом 75067028 та має кадастровий номер - :06:002:0072.

10 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим № 7242 було посвідчено договір купівлі-продажу між ОСОБА_4 , як продавцем, та

ОСОБА_2 , як покупцем, відповідно до якого на користь останнього було відчужено 1/2 частину нежитлової будівлі, адміністративно-побутових приміщень літ.А1, А1-1, по АДРЕСА_1 . Майно, що відчужується складається з: будівлі адміністративно-побутових приміщень літ.А1, А1-1, загальною площею 237,8 кв. м, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу від 27 лютого 2013 року за реєстровим №184 та витягу про реєстрацію №818871, виданого КП «ДМБТІ» 27 лютого 2013 року.

12 травня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В. за реєстровим № 2809 було посвідчено договір купівлі-продажу між ОСОБА_2 , як продавцем, від імені якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_1 , як покупцем, відповідно до якого на користь останньої було відчужено 1/2 частку нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 . Опис об`єкта в цілому: загальна площа 237,8 кв. м, нежитлова будівля, адміністративно-побутових приміщень літ.А-1, А1-1. Частка нерухомого майна належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу від 27 лютого 2013 року за реєстровим №184, дублікат якого виданий 11 травня 2021 року за реєстровим № 390; право власності № 234162 зареєстровано за продавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 лютого 2013 року.

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого станом на 20 грудня

2021 року на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (замовник ОСОБА_2 ), останні включають в себе будівлі літ. А1, літ. А1-1, літ. а1 - труба, № 1-3, І - споруди.

22 грудня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В. за реєстровим №7601 посвідчено договір купівлі-продажу між ОСОБА_2 , як продавцем, від імені якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_1 , як покупцем, відповідно до якого на користь останньої було відчужено 1/2 частку нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 . Опис об`єкта в цілому: загальна площа 236,7 кв. м; літ. А1 - будівля адміністративно-побутових приміщень, А1-1 - прибудова, а1 - труба, № 1-3, І - споруди. Відчужувана частка належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2013 року за реєстровим № 7242, зареєстрована за продавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 жовтня 2013 року. Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 1.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованою станом на 31 січня 2022 року, вбачається, що 05 вересня 2006 року за ЗАТ «Зеленбуд» зареєстровано право власності на нежитлові будівлі, адміністративно-побутових приміщень літ. А1, А1-1 по АДРЕСА_1 , загальною площею 236,7 кв. м (реєстраційний номер майна - 15888545). Технічний опис майна: будівля адміністративно-побутових приміщень літ.А-1, А1-1, загальною площею 236,7 кв. м; димоходна труба літ. а; огорожі № 1, № 2, мостіння І, ІІ.

22 грудня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В., як державним реєстратором, за

ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 грудня 2021 року за реєстровим № 7601, зареєстровано право власності на 1/2 частку нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 1). Опис об`єкта: загальна площа 236,7 кв. м; літ. А1 - будівля адміністративно-побутових приміщень; А1-1 - прибудова; а1- труба; № 1-3, І - споруди.

Позиція Верховного Суду

Щодо позовних вимог до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлії Володимирівни

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно (частина перша статті 50 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22)).

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18)).

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2025 року у справі № 453/1231/20 (провадження № 61-16697св23)).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22)).

Отже, встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Тому пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною та безумовною підставою для відмови в позові незалежно від доводів учасників справи, стадії її розгляду або залучення такої особи (осіб) до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2024 року у справі № 932/163/21 (провадження № 61-6730св23)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зроблено висновок, що «позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)). З огляду на те, що позивачка заявила позов також до неналежного співвідповідача-приватного нотаріуса, висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позову щодо нього та про покладення на останнього судових витрат є помилковими».

Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права оренди земельної ділянки має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку іншою особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо тієї ж земельної ділянки. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18)).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

У справі, що переглядається:

Дніпровська міська рада звернулась з позовом, в тому числі, до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В., про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності;

22 грудня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В., як державним реєстратором, за

ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 грудня 2021 року за реєстровим № 7601, зареєстровано право власності на 1/2 частку нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 ;

зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, підтверджують, що спір у цій справі виник саме між Дніпровською міською радою (позивач) та ОСОБА_1 (відповідач). Тому приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В. не є належним відповідачем у спірних правовідносинах;

тому рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині позовних вимог до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В. потрібно змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Щодо позовних вимог до ОСОБА_1 .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду

від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам

(див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду

від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17).

У пунктах 111-113 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23) зроблено такий висновок: «якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.

За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно».

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) та від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

звертаючись до суду з позовом, позивач просив:

скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В. від 22 грудня 2021 року № 62511054 про державну реєстрацію права власності за

ОСОБА_1 на споруди № 1-3, І, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису 45861606);

припинити право власності та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на споруди

№1-3, І (огорожу, ворота, мостіння), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 ;

відмовляючи в задоволенні позовних вимог суди виходили з того, що позивач не обґрунтував та не довів яким чином скасування рішення та державної реєстрації права власності за відповідачкою на відповідні споруди, захистить або відновить порушені права позивача, або захистить їх в майбутньому, оскільки такі рішення та реєстрація не носять самостійного правовстановлюючого характеру та їх скасування не призведе до позбавлення відповідачки права власності на споруди, яке виникло в неї на підставі правовстановлюючого документу - договору купівлі-продажу від 22 грудня 2021 року;

крім того, позивач не обґрунтував та не довів підстави для припинення права власності за відповідачкою ОСОБА_1 на споруди, з огляду на те, що право власності на них виникло у останньої на підставі договору, який недійсним не визнавався та не є нікчемним. Відповідних вимог позивачем в рамках даної справи також не заявлялось;

разом з тим, вирішуючи позовні вимоги, суди не звернули уваги на те, що належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення (демонтаж, тощо) самочинно побудованого майна, Дніпровська міська рада звернулася до суду з вимогами скасувати рішення державного реєстратора, припинити право власності та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності, які не є належними вимогами у цих правовідносинах, тоді як належним способом захисту у цій справі є вимога про усунення перешкод, зокрема, шляхом знесення (демонтаж, тощо) самочинно побудованого майна;

тому рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду потрібно змінити, виклавши їхмотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку із наведеним касаційний суд вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково; рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Оскільки судові рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня

2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 серпня

2024 рокузмінити, виклавши їхмотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко