Справа № 127/7554/25
Провадження № 22-ц/801/72/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2026 рокуСправа № 127/7554/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Савчук Інна Василівна, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Романюк Л. Ф. в залі суду в м. Вінниця, повне судове рішення складено 06 жовтня 2025 року,

в цивільній справі № 127/7554/25 за позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради, за участі третьої особи Приватного нотаріуса Вінницького міського округу Лукашенка Володимира Борисовича, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за законом,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2025 року ОСОБА_1 , за участі третьої особи Приватного нотаріуса Вінницького міського округу Лукашенка Володимира Борисовича, звернулась до суду з позовом до Вінницької міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за законом.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 61 рік помер батько заявниці ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після його смерті спадкоємцями першої черги є діти: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ОСОБА_3 перебував у шлюбі із ОСОБА_5 з 19.11.1983 по 29.05.2005. Після розірвання шлюбу вони не спілкувались.

Останніми роками, перед смертю ОСОБА_3 почав зловживати спиртними напоями, не спілкувався з дітьми, з іншими родичами (рідним братом).

Помер ОСОБА_3 раптово, на вулиці, похованням займалася державна ритуальна служба.

Після його смерті залишилось спадкове майно 1/2 частка житлового будинку АДРЕСА_1 та прибудинкова земельна ділянка, право власності на які фактично належало матері ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , з якою на момент її смерті був зареєстрований та проживав її син ОСОБА_7 .

ОСОБА_6 1/3 частки вказаного будинку прийняла як спадщину після смерті її матері ОСОБА_8 , а 1/3 прийняв її рідний брат ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом за № 2-3242 від 04.11.2003.

1/3 прийняв другий брат ОСОБА_6 ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21.11.2005 за № 2-3763.

Відповідно до заповіту від 04.03.2020 ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «...усе моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати на день смерті і на що я матиму право за законом, заповідаю моєму синові - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ...».

ОСОБА_9 свою частку 1/3 будинку продав 25.11.2005 року ОСОБА_11 , а ОСОБА_10 подарував останній 1/6 своєї частки будинку 12.12.2003.

Після смерті ОСОБА_11 її частку на житловий будинок успадкувала дочка - ОСОБА_12 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.06.2008 року.

Таким чином, станом на 15.04.2015 відповідно до технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 зазначено три співвласники: ОСОБА_6 - 1/3 частки; ОСОБА_12 1/2 частки; ОСОБА_10 - 1/6 частки.

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , відповідно до Довідки від 17.01.2025 на момент своєї смерті був зареєстрований та проживав зі своєю сестрою ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 станом на день смерті мав право на 1/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті своєї матері та на 1/6 після смерті свого дядька ОСОБА_10 (яку фактично успадкувала ОСОБА_6 ).

Про те, що батько помер, позивачка дізналася восени 2024 року від рідного брата батька.

Позивачка та її брат ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 у матері ОСОБА_5 , а батько ОСОБА_3 був зареєстрований у своєму будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 виїхала на роботу в Республіку Польщу 13.03.2021 - це остання дата, коли вона перетнула Державний кордон України, з того часу в Україну вона не поверталась.

Постановою № 22/02-31 від 23.01.2025 приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В. Б. розглянувши заяву ОСОБА_1 від 23.01.2025, відмовив у її прийнятті у зв`язку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини (спадкова справа не заводилась).

20.02.2025 повторно видано свідоцтво про смерть батька заявниці серії НОМЕР_1 в якому вже правильно вказано по батькові « ОСОБА_13 ».

Таким, чином ОСОБА_2 не могла вчасно звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому з поважних причин пропустила строк для прийняття спадщини за законом.

З урахуванням наведеного, просила суд, визначити їй додатковий строк терміном у 3 місяці з дня набрання рішенням законної сили, для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 в м. Вінниці. Судові витрати просила залишити за нею.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 вересня 2025 року позов залишено без задоволення.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що поважних причин, які б перешкоджали позивачу звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, не встановлено, доказів наявності таких суду не надано. Вказані позивачем причини не є поважними.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що в задоволенні вимоги про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини необхідно відмовити, оскільки судом не встановлено поважних причин, які б позбавляли ОСОБА_1 можливості звернутись у визначений законодавством строк з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті батька.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Савчук І. В., подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідача на її користь всі судові витрати (в апеляційній інстанції).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 06 листопада 2025 року вказану справу передано до розгляду у складі колегії суддів: суддя-доповідач ОСОБА_14 , судді: Міхасішин І. В., Стадник І. М.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 листопада 2025 року, після усунення недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження у цій справі, визначено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою апеляційного суду від 01 грудня 2025 року справу призначено до розгляду 16 грудня 2025 року о 11:20 год. з повідомленням учасників справи.

За клопотанням представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Савчук І. В. розгляд справи відкладено на 06 січня 2026 року о 11:20 год.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що в судовому засіданні, було встановлено, що поважною причиною пропуску строку позивач вважає, перебування її за кордоном та відсутність можливості звернутись до нотаріуса через наявність помилки в написанні по батькові покійного батька в свідоцтві про смерть, а саме: « ОСОБА_13 »

Звертає увагу, що правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви та ці обставини визнані судом поважними.

При цьому посилається на аналогічний правовий висновок зроблений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 419/3788/17 (провадження № 61-2969св19); від 16 березня 2020 року у справі № 644/5098/17 (провадження № 61-20806св19); від 17 березня 2020 року у справі № 683/2587/18 (провадження № 61-11406св19).

Зазначає, що як встановлено судом, батько позивачки помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , а отже останній день шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини припав на 23 травня 2024 року. Протягом цього часу спадкоємець ОСОБА_1 не подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, оскільки протягом цього періоду їй не було відомо про смерть батька (довгий час не спілкувалися, останній зловживав спиртними напоями, за багато років до цього припинив своє спілкування з дітьми та родичами).

І лише після того, як дядько (рідний брат померлого батька) повідомив ОСОБА_1 про смерть ОСОБА_3 в кінці жовтня 2024 року, вона почала вчиняти активні дії щодо прийняття спадщини: уповноважила матір ОСОБА_5 звернутися із заявою про отримання свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , отримати Витяг щодо отримання допомоги на поховання, подати заяву до нотаріуса про прийняття спадщини.

Для внесення змін до актового запису про смерть батька позивачці необхідно було оформити довіреність через Консульство України у місті Гданську, зробити це можливо було лише за попереднім записом аж на кінець січня 2025 року через завантаженість консульств та посольств України, що є загальновідомими обставинами.

Після отримання відповідних документів від позивачки, її законному представнику повторно видано свідоцтво про смерть батька, в якому вже правильно вказано по батькові - « ОСОБА_13 ».

Тобто, представник вважає, що все вище перераховане свідчить про те, що як тільки позивачка дізналася про смерть свого батька вона почала вчиняти активні дії щодо реалізації своїх спадкових прав.

На переконання представника апелянта, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції неналежним чином оцінив доводи позивачки щодо поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини після смерті батька, не звернув достатньої уваги на перебування її за кордоном та вчинення нею дій, спрямованих на оформлення своїх спадкових прав, а також не врахував нечіткість норм національного законодавства стосовно строку на прийняття спадщини у період дії воєнного стану.

Вважає, що прийнявши таке рішення, суд першої інстанції фактично позбавив позивачку на реалізацію її спадкових прав, які в інший спосіб вона не могла реалізувати, крім як через звернення до суду за захистом.

Також вказала, що апелянт планує понести витрати на професійну правничу допомогу адвокатом, розмір яких орієнтовно складатиме 10 000 грн.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу представник Вінницької міської ради Собчук Т. П. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Позиція учасників справи у судовому засіданні

В судове засідання представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Савчук І. В. не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, при цьому повторно подала заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням у відпустці з 25.12.2025 по 09.01.2026, однак колегія суддів вважає за необхідне у задоволенні клопотання відмовити та визнати за неповажну причину неявки представника позивачки в судове засідання, оскільки відкладення розгляду справи на 06.01.2026 о 11 год. 20 хв. було погоджено із адвокатом, та при визначенні нової дати було взято до уваги участь представника в інших вже призначених судових засіданнях, про що вона вказувала у заяві про відкладення розгляду справи від 02.12.2025, при цьому необхідно враховувати і необхідність дотримання визначених законом строків розгляду апеляційної скарги. Разом з тим, представник позивачки з клопотанням про продовження строку розгляду справи до суду не зверталась.

Представник відповідача Собчук Т. П. заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 61 рік помер батько позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Вінниця (а.с.45).

Позивачка виїхала на роботу в Республіку Польща в 13.03.2021 - це остання дата, коли вона перетнула Державний кордон України, з того часу в Україну вона не поверталась (а.с.14-28).

Постановою № 22/02-31 від 23 січня 2025 року приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В. Б., розглянувши заяву ОСОБА_1 від 23 січня 2025 року, відмовив у її прийнятті у зв`язку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини (спадкова справа не заводилась) (а.с.38).

Помер ОСОБА_3 раптово, на вулиці, похованням займалася державна ритуальна служба.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ЦК України.

При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Згідно зі статтею 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Подаючи свої докази, сторони реалізовують своє право на доказування і одночасно виконують обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (статті 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (стаття 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статей 1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частинами першою, другою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом зазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними.

Отже, лише якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Водночас необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач наголошувала, що нею пропущено строк, визначений статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини через істотні труднощі, викликані перебування її за кордоном та відсутність можливості звернутися до нотаріуса через наявність помилки в написанні по батькові покійного батька в свідоцтві про смерть.

Зокрема вказувала, що її батько помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , а отже останній день шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини припав на 23 травня 2024 року. Протягом цього часу спадкоємець ОСОБА_1 не подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, оскільки протягом цього періоду їй не було відомо про смерть батька (довгий час не спілкувалися, останній зловживав спиртними напоями, за багато років до цього припинив своє спілкування з дітьми та родичами).

І лише після того, як дядько (рідний брат померлого батька) повідомив ОСОБА_1 про смерть ОСОБА_3 в кінці жовтня 2024 року, вона почала вчиняти активні дії щодо прийняття спадщини: уповноважила матір ОСОБА_5 звернутися із заявою про отримання свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , отримати Витяг щодо отримання допомоги на поховання, подати заяву до нотаріуса про прийняття спадщини.

Однак, як виявилось, що фактично станом на 05.11.2024 (згідно з відмовою Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо виплати на поховання) ОСОБА_3 знаходиться на обліку в пенсійному фонді, а актовий запис про смерть складено відносно ОСОБА_3 .

Після отримання відповідних документів від позивачки, її законний представник 28.01.2025 звернулася із заявою до начальника відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (посвідченою Консулом Консульства України в Гданську 20.01.2025, зареєстрованою в реєстрі за № 570/4/61), щодо внесення змін до актового запису про смерть її батька № 3646 від 21 грудня 2023 року, а саме; виправити по батькові померлого з « ОСОБА_15 » на « ОСОБА_13 », доповнити місце народження: «Україна, Вінницька область, місто Вінниця».

За результатами розгляду вказаної заяви 20.02.2025 повторно видано свідоцтво про смерть батька позивачки серії НОМЕР_1 , в якому вже правильно вказано по батькові - « ОСОБА_13 ».

Як зазначено у постановах Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17, від 22 березня 2023 року у справі № 361/8259/18 та багатьох інших - суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, зокрема, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини.

Позивач, як на поважну причину пропуску строку для прийняття спадщини, вказувала також на зміни у законодавстві щодо строків для прийняття спадщини на час дії воєнного стану.

Дійсно постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції постанови № 719 від 24.06.2022) було встановлено, що перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на чотири місяці. Проте, таке положення (пункт 3) було виключено постановою Кабінету Міністрів України від 09.05.2023 №469.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.01.2023 в справі № 676/47/21 вказано, що правила щодо строку на прийняття спадщини (початок перебігу, наслідки спливу) регулюються Цивільним кодексом України, який прийнятий Верховною Радою України і є основним актом цивільного законодавства України. Законодавець як у статті 1270 ЦК України, так і в інших нормах ЦК України, не передбачає допустимості існування такої конструкції як «зупинення перебігу строку на прийняття спадщини» та можливості в постанові Кабінету Міністрів України визначати інші правила щодо строку на прийняття спадщини.

Проте, оскільки на час смерті батька позивачки (23 листопада 2023 року) положення щодо зупинення перебігу строку для прийняття спадщини із постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 № 164 було виключено, отже у законодавстві не існувало жодного іншого положення щодо строку прийняття спадщини, крім того, який визначений статтею 1270 ЦК України.

Відтак доводи позивачки, що причиною пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини були, зокрема, зміни в законодавстві, є безпідставними.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що позивачка не довела належними доказами, що вона була позбавлена можливості вчасно надіслати поштою до нотаріальної контори заяву (повідомлення, телеграму) про прийняття спадщини чи подати відповідну заяву або надіслати її консулу.

Колегія суддів вважає, що жодна з наведених причин не може бути визнана судом поважною причиною пропуску строку на прийняття спадщини.

Введення на території України воєнного стану не є універсальною причиною для поновлення будь яких процесуальних строків.

Переїзд позивачки на проживання на територію Польщі також не може розглядатися як поважна причина для поновлення строку на прийняття спадщини, оскільки вона не була обмежена в можливості протягом строку на прийняття спадщини подати відповідну заяву у зручний для неї спосіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 вказала, що суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою.

Перебування позивачки за кордоном та вчинення нею дій, спрямованих на оформлення своїх спадкових прав не можуть бути причинами для поновлення строку на прийняття спадщини.

Верховний Суд у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 неодноразово зазначав, що судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини.

Консульські установи України наділені правом вчиняти нотаріальні дії, зокрема, посвідчувати заяви про прийняття спадщини (стаття 38 Закону України «Про нотаріат»).

Консул нотаріально засвідчить справжність підпису спадкоємця на заяві про прийняття спадщини.

Сама позивачка, як спадкоємець першої черги, у своєму позові зазначала, що уповноважила матір ОСОБА_5 , звернутися із заявою про отримання свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , отримати Витяг щодо отримання допомоги на поховання, подати заяву до нотаріуса про прийняття спадщини, та особисто зверталась до консульської установи для засвідчення її підпису в заяві від 20.01.2025 про внесення змін до актового запису про смерть батька.

Таким чином, враховуючи матеріали справи, колегією суддів встановлено, що позивачці було відомо про необхідність та порядок звернення із заявою про прийняття спадщини, у тому числі через консульські установи України за кордоном. Також, позивачці було відомо про строки, у які вона повинна була звернутись після смерті батька до відповідних установ та вона могла звернутися до консульських установ України заздалегідь, з урахуванням їх навантаження.

Колегія суддів наголошує, що позивачка була обізнана про свої права на спадщину і про можливість їх реалізації шляхом звернення до нотаріуса та до консульських установ.

Зважаючи на викладене та враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 1272 ЦК України, для визначення позивачці додаткового строку для подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини, оскільки вона не надала безспірних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини, не довела наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали поданню заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк, що у силу статті 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції

Враховуючи вищевикладене апеляційний суд дійшов до висновку, що судом першої інстанції надана правильна оцінка доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним повно і об`єктивно з`ясовані дійсні обставини справи, перевірені доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надана належна правова оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Отже колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Савчук Інна Василівна, залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 січня 2026 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник