ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 522/8008/18

провадження № 61-7148св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В.,

учасники справи за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_7 ;

учасники справи за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_6 ;

відповідач - ОСОБА_1 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рубльова Андрія Валентиновича на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 29 травня 2023 рокуу складі судді Шенцевої О. П. та постанову Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2025 рокуу складі колегії суддів: Лозко Ю. П., Коновалової В. А., Назарової М. В.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_7 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на майно.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що протягом шістнадцяти років у період з січня 2000 року по квітень 2016 року вона вела спільне господарство та проживала однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу із ОСОБА_8 , 1951 року народження. Разом як сім`я вони почали проживати з 2000 року за адресою: АДРЕСА_1 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї з ОСОБА_8 народилася донька ОСОБА_9 .

Позивач також зазначила, що за час їх спільного проживання на ім`я ОСОБА_8 було придбано рухоме та нерухоме майно, яке є предметом спору.

ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок тяжкої хвороби ОСОБА_8 помер та 16 лютого 2017 року в Першій одеській державній нотаріальній конторі було заведено спадкову справу № 57/2017. Після відкриття спадщини позивачці стало відомо, що за життя ОСОБА_8 здійснив відчуження частини нерухомого майна на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , а частини рухомого майна - автомобілів на користь інших невідомих осіб. В подальшому, після смерті ОСОБА_8 відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 уклали з ОСОБА_7 договори іпотеки щодо частини спірного майна.

Позивач вважає, що майно (нерухомість та автомобілі) було набуте за час її спільного проживання з ОСОБА_8 є їх спільною сумісною власністю в розумінні статті 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

На підтвердження викладених у позові обставин ОСОБА_1 надала:

- медичну документацію з медичних установ про перебування з 12 по 31 березня 2015 року ОСОБА_8 на амбулаторному лікуванні та приймання лучових терапій;

- запрошення від 24 квітня 2013 року до медичної клініки Sapir Medical Clinic, яка знаходиться в Ізраїлі;

- сумісні фотознімки;

- витяг № 0.64-12045/0/15-17 від 10 квітня 2017 року з бази даних Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України;

- квитки на закордоні подорожі;

- закордонні паспорти з візами позивачки та ОСОБА_10 ;

- електронні ключі із закордонних готелів;

- витяги зі своєї електронної пошти про приймання на лікування за кордон ОСОБА_10 ;

- заповіт ОСОБА_10 від 23 грудня 2015 року;

- акт про фактичне місце проживання від 06 березня 2018 року, підписаний сусідами та завірений депутатом Таїровської селищної ради ОСОБА_42.;

- компакт-диск, що містить звукозапис розмови ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_5 та дружини ОСОБА_4 ;

- висновок експертів Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 20-7243 комплексної судової експертизи за заявою ОСОБА_1 від 30 грудня 2020 року, відповідно до якого наявний у внутрішній пам`яті терміналу мобільного зв`язку звукозапис, ймовірно є оригіналом, первинний запис якого був здійснений на цьому пристрої;

- протоколи опитування осіб в порядку пункту 7 частини першої статті Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Крім того, на підтвердження придбання майна за спільні грошові кошти та його набуття в результаті спільної праці, наявності спільного бюджету та ведення спільного господарства позивачка надала:

- документи про ведення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 ;

- податкові звіти;

- документи Товариства з обмеженою відповідальністю «ХВИЛЯ» (далі - ТОВ «ХВИЛЯ»), станом на лютий 2001 року, засновником якого з розміром частки статутного фонду 50% є ОСОБА_1 ,

- договір оренди від 01 січня 2003 року приміщення АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ХВИЛЯ», в особі директора ОСОБА_11 ;

- копію договору купівлі-продажу від 14 травня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О. M.

- докази про отримання від ОСОБА_12 грошових коштів у борг для придбання квартири АДРЕСА_3 .

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила встановити факт її сумісного проживання однією сім`єю з ОСОБА_8 , 1951 року народження, без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по квітень 2016 року, визнати за нею право власності на 1/2 частку від спільно нажитого майна:

- житлового будинку АДРЕСА_4 ;

- земельної ділянки АДРЕСА_5 (кадастровий номер :52:013:0091);

- нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_6 ;

- нежитлового приміщення магазину, розташованого по АДРЕСА_7 ;

- приміщення магазину № НОМЕР_1 , розташованого по АДРЕСА_8 ;

- нежитлового приміщення № НОМЕР_2 , розташованого по АДРЕСА_8 ;

- 1/2 нежитлових приміщень, розташованих у АДРЕСА_2 , приміщення АДРЕСА_9 , яке знаходиться у спільній частковій власності зі ОСОБА_6 ;

- квартири АДРЕСА_10 ;

- квартири АДРЕСА_3 ;

- автомобіля марки Lexus RX 350, номерний знак НОМЕР_3 , кузов НОМЕР_4 , 2007 року випуску, бежевого кольору;

- автомобіля марки Nissan Armada, номерний знак НОМЕР_5 , кузов НОМЕР_6 , 2008 року випуску, сірого кольору;

- автомобіля марки Nissan Patrol, номерний знак НОМЕР_7 , 2011 року випуску, фіолетового кольору;

- автомобіля марки Porsche Cayenne, номерний знак НОМЕР_8 , 2009 року випуску, білого кольору;

- автомобіля марки Газ 21, номерний знак НОМЕР_9 , 1960 року випуску, зеленого кольору.

Відповідачка ОСОБА_2 подала до суду заяву про визнання позову ОСОБА_1 в повному обсязі та підтвердила обставини, якими його обґрунтовано.

У жовтні 2020 року ОСОБА_6 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на майно.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_6 мотивована тим, що у 1988 році вона познайомилася з ОСОБА_8 , після чого між ними виникли теплі та довірливі відносини, симпатія один до одного. На той час ОСОБА_8 перебував у зареєстрованому шлюбі, тому розвиток їх подружніх відносин розпочався після його офіційного розлучення в 1993 році, а фактично вони стали проживати однією сім`єю як чоловік та жінка з 1994 року.

Незважаючи на тривалий час проживання однією сім`єю, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було зареєстровано 12 серпня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_10 , виданим 12 серпня 2016 року Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 1307.

В результаті взаємовідносин ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у них ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_5 народився другий син ОСОБА_5 .

На підтвердження обставин щодо ведення спільного господарства і проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 12 серпня 2016 року із ОСОБА_8 , ОСОБА_6 надала суду фотознімки спільного відпочину за кордоном, свят, обряду вінчання, що відбувся 22 вересня 2006 року, а також завірені Київським районним судом міста Одеси матеріали цивільної справи № 520/10429/16-ц за заявою ОСОБА_6 , заінтересована особа - ОСОБА_8 про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, зокрема нотаріально посвідчені письмові пояснення ОСОБА_8 , в яких він виклав обставини щодо спільного проживання зі ОСОБА_6 та підтвердив, що вони жили повноцінною сім`єю, вели спільний побут, господарство, розподіляли грошові кошти.

ОСОБА_6 посилалася на те, що наявність спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, що притаманні подружжю, підтверджується тим, що вона та її батьки неодноразово видавали довіреності на ім`я ОСОБА_8 для здійснення представництва їх інтересів як власників об`єктів нерухомого майна щодо продажу, передачі в оренду, підписання будь-яких договорів щодо нерухомості, отримання грошових коштів. Також позивачка за зустрічним позовом разом з ОСОБА_8 спільними зусиллями будували сімейний будинок, що підтверджується розрахунковими документами від 25 грудня 2013 року, на яких містяться підписи ОСОБА_8 щодо проведення будівельних та монтажних робіт в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_11 , який належить їй на праві власності.

Крім того, позивачка за зустрічним позовом зазначила, що їй стало відомо, що її чоловік ОСОБА_8 15 серпня 2016 року уклав договір дарування нежитлових приміщень магазину непродовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_7 на користь ОСОБА_1 . Оскільки це нерухоме майно було набуте ними за час спільного проживання як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, то вказане нерухоме майно є їх спільною сумісною власністю.

Враховуючи викладене, ОСОБА_6 просила встановити факт її сумісного проживання однією сім`єю з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 12 серпня 2016 року та визнати за нею право власності на 1/2 частину нежитлових приміщень магазину непродовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 125,6 кв. м.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 29 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року, первісний позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_6 залишено без задоволення.

Рішення місцевого суду, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що одночасне проживання ОСОБА_8 без реєстрації шлюбу щонайменше з двома жінками (про відносини з якими відомо суду) протягом однакового періоду часу з 01 січня 2004 року по квітень 2016 року виключає можливість застосування судом до спірних правовідносин статті 74 СК України, адже встановлені судом фактичні обставини справи достеменно та однозначно не свідчать про наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , а також між останнім та ОСОБА_6 у вказаний період усталених відносин, що притаманні подружжю.

Оскільки сторонами не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї та судом такі обставини не встановлено, тому відсутні підстави для встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відповідно, також відсутні підстави для визнання об`єктів, зазначених у позовних заявах, спільною сумісною власністю сторін та їх поділу. Крім того, з урахуванням принципу диспозитивності судового розгляду, сторонами не ставилося питання щодо визначення статусу спільного майна сумісною власністю, як того потребує практика Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

04 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Рубльов А. В. подав до Верховного Суду через підсистему Електронний суд касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 29 травня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, якимпозовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20, а також - не дослідили зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Приморського районного суду міста Одеси.

04 серпня 2025 року справа № 522/8008/18 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 грудня 2025 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Рубльова А. В. мотивована тим, що cуди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про неможливість встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , не звернули увагу на те, що закон не містить заборони на встановлення такого факту щодо особи, яка, можливо, паралельно мала відносини з іншими особами. Кожен випадок має оцінюватись індивідуально на предмет наявності ознак сім`ї: спільне проживання, спільний побут, взаємні права та обов`язки.

Факт народження спільної дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та тривалий період спільного проживання з січня 2000 року по квітень 2016 року свідчать про наявність усталених відносин, що притаманні подружжю. Надані суду докази, такі як медична документація про лікування ОСОБА_8 , запрошення до медичної клініки в Ізраїлі, спільні фотознімки, витяг з бази даних Держприкордонслужби про спільні поїздки, квитки на закордонні подорожі, закордонні паспорти, електронні ключі з готелів, витяги з електронної пошти про лікування за кордоном, заповіт ОСОБА_8 від 23 грудня 2015 року, акт про фактичне місце проживання, звукозапис розмови, висновок експертів, протоколи опитування осіб, а також документи про спільне ведення підприємницької діяльності, податкові звіти, договір оренди приміщення, копія договору купівлі-продажу та докази одержання коштів у борг для придбання квартири, довідка Укрсоцбанка про отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, де ОСОБА_8 виступав поручителем за договором кредиту, покази свідків беззаперечно підтверджують спільне ведення господарства, спільний бюджет, спільні витрати, взаємну допомогу та інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 . Однак, суди попередніх інстанцій не дали належної правової оцінки цим доказам в сукупності.

Упродовж усього розгляду справи з 2018 року ОСОБА_6 та її сини - ОСОБА_13 і ОСОБА_14 жодного разу не з`явилися до суду, хоча саме ОСОБА_6 є головним джерелом доказів щодо фактичних шлюбних відносин, які мали бути оцінені судом. Представники ОСОБА_6 не можуть замінити її у наданні особистих пояснень щодо характеру відносин, спільного проживання, ведення господарства тощо.

Апеляційним судом залишено поза увагою покази ОСОБА_6 , надані нею 07 червня 2023 року в іншій справі № 522/23712/16-ц, де вона визнала, що впродовж 1996-2006 років проживала з дітьми в Лондоні, Великобританія. Ці обставини повністю спростовують її твердження у даній справі про спільне проживання з ОСОБА_8 у цей період. ОСОБА_6 не змогла назвати точні адреси спільного проживання з покійним. ОСОБА_15 також надав показання та визнав, що батько ніколи не проживав зі ОСОБА_6 та дітьми, що додатково спростовує версію про їх спільне сімейне життя.

Крім того, сама ОСОБА_6 визнала, що не працювала, доходів не мала, утримувалася ОСОБА_8 , не брала участі у придбанні майна, не знала обсягів чи порядку розпорядження цим майном у 2016 році. Пояснення ОСОБА_6 щодо оформлення на ОСОБА_8 довіреності на розпорядження її майном, зокрема продаж приміщень на АДРЕСА_12 , підтверджують виключний контроль ОСОБА_8 над цим майном. Отримані від імені ОСОБА_6 кошти в сумі 610 000 доларів США вона не отримувала. ОСОБА_6 також не могла надати жодної достовірної інформації щодо стану здоров`я, лікування або місця роботи ОСОБА_8 .

Вищевказані обставини свідчать про відсутність фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , що унеможливлює визнання їх спільного проживання однією сім`єю у розумінні сімейного законодавства.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_6 та ОСОБА_8 народився син ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_5 - другий син ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_8 народилася донька ОСОБА_9 , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_16 .

15 серпня 2016 року ОСОБА_8 уклав договір дарування нежитлових приміщень магазину непродовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_7 на користь ОСОБА_1 , які належали дарувальнику на підставі Свідоцтва про право власності НОМЕР_11 від 11 вересня 2008 року, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради.

12 серпня 2016 року Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , актовий запис № 1307.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 06 вересня 2016 року у цивільній справі № 520/10429/16-ц було задоволено заяву ОСОБА_6 , заінтересована особа - ОСОБА_8 , про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, встановлено факт сумісного проживання однією сім`єю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , без шлюбу з 1994 року по 12 серпня 2016 року .

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 25 вересня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_4 задоволені частково, рішення Київського районного суду міста Одеси від 06 вересня 2016 року змінено, абзац 2 резолютивної частини рішення викладено в наступній редакції: «Встановити факт сумісного проживання однією сім`єю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , без шлюбу з 01 січня 2004 року по 12 серпня 2016 року», в решті рішення суду було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 15 травня 2019 року касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були задоволені частково, постанова Апеляційного суду Одеської області від 25 вересня 2018 року була скасована, справа № 520/10429/16-ц передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року, залишеною без змін постановою Верхового Суду від 01 вересня 2020 року, рішення Київського районного суду міста Одеси від 06 вересня 2016 року скасовано, заява ОСОБА_6 , за участю заінтересованої особи ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу залишена без розгляду, роз`яснено заявнику право на звернення до суду на загальних підставах - у порядку позовного провадження.

Позивачами як за первісним так і за зустрічним позовами в якості доказів спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_8 надано численні фотознімки, копії віз закордонних паспортів, авіа квитки, листи з медичних закладів, інформація щодо перетину державного кордону тощо.

Згідно копії паспорта ОСОБА_8 був зареєстрований з 20 вересня 1995 року за адресою: АДРЕСА_13 , а в подальшому з 16 квітня 2004 року - за адресою: АДРЕСА_14 .

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, критично оцінив доводи як позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , яка надала в якості доказу спільного проживання з померлим акт про фактичне місце проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_15 , так і доводи позивача за зустрічним позовом ОСОБА_6 щодо проживання спільно з померлим за адресою: АДРЕСА_16 , оскільки чинне законодавство (Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні») гарантує право громадянину України на вільний вибір адміністративно-територіальної одиниці, де він хоче проживати чи перебувати.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 в якості підтвердження спільних доходів з ОСОБА_8 , серед іншого, надала документи про ведення підприємницької діяльності суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи платника єдиного податку ОСОБА_1 , податкові звіти, документи ТОВ «ХВИЛЯ», договір оренди від 01 січня 2003 року приміщення АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ХВИЛЯ» в особі директора ОСОБА_11 З приводу спільних витрат та доходів суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, вважав недоведеним цей факт в розрізі необхідних критеріїв для надання майну статусу спільної сумісної власності. Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу від 09 серпня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Котом К. Г., позивач ОСОБА_1 була співвласницею, якій належало 50/100 частин вказаного об`єкту нерухомого майна, а тому господарська діяльність здійснювалась за взаємним погодженням з ОСОБА_8 як з іншим співвласником та бізнес-партнером, тому ні копія трудової книжки ОСОБА_1 , ні касові книги та книги розрахункових операцій не є належними доказами отримання позивачем спільних доходів з ОСОБА_8 .

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не взяв до уваги доводи позивача ОСОБА_1 щодо розписки ОСОБА_12 від 07 травня 2003 року про надання коштів у борг для придбання квартири АДРЕСА_3 , зазначивши, що цією розпискою засвідчено лише факт передання грошей без обов`язку їх повернути, тому вона не відповідає ознакам боргового документу.

Крім того, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, з урахуванням поданих доказів, також критично оцінив доводи позивача за зустрічним позовом ОСОБА_6 щодо наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, що притаманні подружжю, та вважав їх необґрунтованими.

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, оцінюючи в сукупності докази, що подані позивачами за первісним та зустрічним позовами, дійшов висновку про те, що сторонами не надано достатніх та достовірних доказів їхньої участі у придбанні спірних приміщень.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, за клопотанням позивача за первісним позовом ОСОБА_1 в судових засіданнях було допитано в якості свідків: ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , а за клопотанням позивача за зустрічним позовом ОСОБА_6 - ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_12 пояснила суду в своїх показаннях, що вона є матір`ю ОСОБА_1 . З ОСОБА_8 вона познайомились в 1998 році коли він почав зустрічатися з її донькою, разом як сім`я вони проживали з 2000 року в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 від цих відносин народилася її онука ОСОБА_9 .. Свідок пояснила, що ОСОБА_24 та ОСОБА_25 жили як сім`я, вели спільний побут, багато подорожували, вели спільний бізнес, кафе «Фанконі», де працювали всією родиною. Свідок також детально пояснила обставини хвороби ОСОБА_8 , догляд за ним, обставини, за яких було складено заповіти. Свідок ОСОБА_12 зазначила, що їй невідомо з яких мотивів ОСОБА_8 офіційно не одружився з її донькою. Стосовно сімейних відносин зі ОСОБА_6 зазначила, що вони ніколи не проживали однією сім`єю, а так як ОСОБА_27 займався бізнесом, то часто оформлював нерухомість на інших осіб, в тому числі, ОСОБА_6 та її батьків.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що є батьком позивача ОСОБА_1 , яка з 1998 року зустрічалася з ОСОБА_8 . ОСОБА_27 був доброю, життєрадісною людиною, з повагою ставився до їх сім`ї. Пояснив, що вони всі разом великою родиною, що складалась з нього, його дружини ОСОБА_26 , свекрів з м. Кодими, ОСОБА_25 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 проживали в АДРЕСА_17 , вели спільний бізнес в кафе «Фанконі», де він був директором. Свідок пояснив, що після того, як хвороба ОСОБА_27 почала прогресувати, його дружина ОСОБА_29 , донька ОСОБА_25 та онучка ОСОБА_28 здійснювали повний догляд та лікування ОСОБА_27. Щодо обставин проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_6 свідок пояснив, що ОСОБА_27 зустрічався з ОСОБА_30 в 1990 роках, у них є два сини, однак вони не проживали однією сім`єю, ОСОБА_31 отримувала персональне фінансове забезпечення.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, критично оцінив вищенаведені покази свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , оскільки вони є близькими родичами, а саме матір`ю та батьком позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , а тому можуть мати упереджену думку щодо предмету спору.

Свідок ОСОБА_17 в своїх показаннях пояснила, що з ОСОБА_8 була знайома з середини 90-х років з приводу спільних інтересів та зацікавленості антикваріатом та ювелірними виробами. Пам`ятає, як у вересні 2000 року ОСОБА_27 познайомив її з ОСОБА_1 , представивши як свою дружину, розповів про народження доньки та просив підібрати хрестик для хрестин доньки. Приблизно з 2002 року зазначила, що у неї зав`язались дружні відносини з ОСОБА_1 і остання періодично ділилась з нею обставинами особистого життя. В 2012 році вона дізналась про хворобу ОСОБА_27, бачила, як вона прогресує. Про смерть ОСОБА_27 дізналась від ОСОБА_1 . Крім того, свідок зазначила, що знає про трьох синів ОСОБА_27 від інших відносин.

Свідок ОСОБА_18 в своїх показаннях пояснив, що був знайомий з ОСОБА_8 приблизно з 1993 року, вони часто зустрічалися, товаришували. В 2000 році ОСОБА_8 познайомив його з ОСОБА_1 , представивши її як дружину, невдовзі в них народилася донька ОСОБА_28 . В подальшому вони спілкувались родинами, часто відпочивали в кафе « Шалімар » на Грецькій та кафе «Фанконі» на ОСОБА_33 , де ОСОБА_27 і ОСОБА_25 вели спільний бізнес. В грудні 2007 року він з дружиною ОСОБА_34 , вирішили зареєструвати шлюб та запросити ОСОБА_27 та ОСОБА_25 свідками на урочисту подію. Також свідок зазначив, що пам`ятає як святкували ювілей ОСОБА_27 в 2011 році в ресторані « ОСОБА_35 », де були присутні члени родини, ОСОБА_25 , її батьки, донька, син ОСОБА_27 від попереднього шлюбу ОСОБА_36 , брат ОСОБА_25 . Пояснив, що знав про хворобу ОСОБА_27 та підтримував його. Про інших дітей ОСОБА_37 та ОСОБА_13 , а також ОСОБА_6 йому нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_19 в своїх показаннях пояснила, що працювала масажисткою в Третій міській лікарні з 1993 року, де і познайомилась з ОСОБА_8 , який був її пацієнтом. В день масажу він заїжджав за нею і відвозив до лікарні. Між ними склались доброзичливі та дружні відносини. Свідок пояснила, що з ОСОБА_1 вона познайомилася під час святкування свого ювілею в ресторані «Фанконі», ОСОБА_27 представив її як свою дружину, та представив доньку ОСОБА_28 . З наступного тижня ОСОБА_27 запропонував їй приїжджати до них додому і робити масажі всій родині. Зі слів свідка вона погодилась і по теперішній час кожен тиждень відвідує їх у будинку в Чорноморці.

Свідок ОСОБА_20 в своїх показаннях пояснила, що є головою дачно-будівельного кооперативу «Знам`я», а тому знайома зі ОСОБА_6 та ОСОБА_8 приблизно з середини 90-х років, коли ОСОБА_27 та ОСОБА_31 спочатку будували, а потім і переїхали до будинку по АДРЕСА_18 . Оскільки між ними склалися доброзичливі, дружні відносини, то вона неодноразово бувала в них вдома. Свідок пояснила, що ОСОБА_27 і ОСОБА_31 завжди справляли враження закоханої пари, багато подорожували, виховували синів, вели спільне господарство. ОСОБА_27 був гарним чоловіком та вимогливим батьком, характер в нього був вольовий та сильний, а ОСОБА_31 була гарною господинею та мудрою жінкою. Так як вони жили в одному кооперативі, вона постійно бачила ОСОБА_27 вдома. Всі фінансові питання з приводу утримання будинку завжди вирішував ОСОБА_27. На підтвердження постійного проживання ОСОБА_8 в кооперативі, свідок зазначила про неодноразові суперечки з ним стосовно його припаркованого автомобіля, який постійно перешкоджав вільному проїзду по території кооперативу. Також свідок зазначила, що ОСОБА_1 вона бачила один раз з ОСОБА_8 в закордонному круїзі і тоді ОСОБА_27 дуже просив нічого не говорити про це ОСОБА_38 . Свідок також пояснила, що ОСОБА_8 не був обділений жіночою увагою.

Свідок ОСОБА_21 в своїх показаннях пояснив, що був знайомий з ОСОБА_8 з 2004 року, оскільки був орендарем його приміщення, в них склалися ділові відносини, зустрічалися вони переважно в центрі міста з питань орендної плати, однак він також приїздив за проханням ОСОБА_27 до нього додому в АДРЕСА_22. Також свідок зазначив, що бував у АДРЕСА_19 , куди ОСОБА_27 просив привезти йому орендну плату. Свідок зазначив, що пам`ятає, як зустрічався з ОСОБА_27 в центі міста в автомобілі і з ним була ОСОБА_6 , яку він представив йому як дружину.

Свідок ОСОБА_22 в своїх показаннях пояснив, що був знайомий з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 приблизно з 2002 року, оскільки їх діти ходили в один клас, а тому вони постійно бачилися на батьківських зборах та позашкільних заходах. Крім того, свідок зазначив, що був неодноразово вдома у ОСОБА_27 та ОСОБА_39 за адресою: АДРЕСА_22, оскільки на прохання ОСОБА_27 здійснював ремонт будинку в АДРЕСА_11 . ОСОБА_27 та ОСОБА_31 неодноразово разом приїздили в будинок, оглядали роботу, проводили розрахунки.

Свідок ОСОБА_23 в своїх показаннях пояснила, що знала ОСОБА_8 та ОСОБА_6 особисто, оскільки була класним керівником їх молодшого сина ОСОБА_13 та вчителем старшого сина ОСОБА_37 . Свідок зазначила, що ОСОБА_27 завжди цікавився шкільним життя синів, був зацікавлений в їх успішності, а тому вона в індивідуальному порядку допомагала ОСОБА_13 підготуватись до вступних іспитів. Вона проводила заняття в них вдома по АДРЕСА_23 та постійно бачила ОСОБА_27 та ОСОБА_41 разом, бачила їх теплі подружні відносини та характеризувала їх, як щасливу та показову сім`ю. Свідок пояснила, що не цікавилась офіційним статусом відносин ОСОБА_27 та ОСОБА_39 , оскільки вважала це некоректним, а згодом ОСОБА_31 поділилась тим, що вони з ОСОБА_27 обвінчалися.

Свідок ОСОБА_7 , який є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору за позовною заявою ОСОБА_1 в судовому засіданні, проведеному судом першої інстанції в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, пояснив суду в своїх показаннях пояснив, що був знайомий з ОСОБА_8 з 90-х років, в той час вони були сусідами та проживали по АДРЕСА_8 . Він та його дружина ОСОБА_26 мали теплі дружні відносини з ОСОБА_27 та ОСОБА_30 , вони часто ходили в гості, разом відмічали свята, відпочивали. В 2001 році вони стали кумами, він став хрещеним батьком ОСОБА_37 , а його дружина ОСОБА_26 згодом хрестила ОСОБА_13 . Свідок пояснив, що в 2006 році ОСОБА_27 запросив його стати свідком на його вінчанні, пам`ятає, як відмічали їх весілля в ресторані. Крім того, свідок зазначив, що його з ОСОБА_27 пов`язували й ділові відносини, він часто давав ОСОБА_27 гроші в борг, це не впливало на їх дружні довірливі відносини. Майже кожного тижня вони бачилися родинами та спільно проводили час. Також свідок зазначив, що здогадувався про інших жінок в житті ОСОБА_27, але через повагу ніколи прямо про це не запитував. Якось він бачив в центрі ОСОБА_27 з маленькою дівчинкою. Він був обізнаний про хворобу ОСОБА_27, підтримував його, про його смерть дізнався від дружини ОСОБА_39 .

Надаючи оцінку показанням свідків, як зі сторони позивача за первісним позовом, так і позивача за зустрічним позовом, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що вони є досить суперечливими та протирічними, а відтак вважав, що з них не вбачається за можливе дійти висновку щодо проживання ОСОБА_8 однією сім`єю як з ОСОБА_1 , так і зі ОСОБА_6 .

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, врахував, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_6 в якості доказів подружніх відносин з ОСОБА_8 надано свідоцтво про вінчання від 22 вересня 2006 року, однак виходив з того, що відповідно до статті 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави, релігійні організації не виконують державних функцій. Сам релігійний обряд вінчання не може замінити реєстрацію шлюбу в державних повноважних органах, однак, може стверджувати про духовне єднання та волевиявлення сторін мати взаємні права та обов`язки перед церквою.

Стосовно посилань позивача ОСОБА_1 на звукозапис її розмови з дружиною ОСОБА_4 , яка не є учасником справи, та відповідача ОСОБА_5 , що міститься на компакт-диску, який було відтворено в судовому засіданні, суд першої інстанції зазначив, що цей доказ є недопустимим та не може бути прийнятий до уваги, оскільки ОСОБА_5 згоди на проведення аудіозапису розмови не надавав.

Разом з цим, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, врахував, що згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 від 17 листопада 2008 року, що зареєстрована в журналі реєстрації вихідних документів приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Корнік Дар`ї Анатоліївни за реєстровим № 173/2-10, на яку міститься посилання у договорі найму (оренди), остання стверджувала, що в шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю без укладення шлюбу, грошові кошти, що будуть витрачатися нею для оплати за користування нежитловим приміщеннями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_7 , не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та є особистою приватною власністю, особи, які могли б поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, які будуть витрачені для оплати, відсутні. Дана заява є невід`ємною частиною договору оренди від 17 листопада 2008 року, де орендодавцем виступав ОСОБА_8 , а орендарем - ОСОБА_1 . Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вважав, що вказана заява протирічить як факту проживання однією сім`єю даних осіб, так і ведення спільного побуту і наявність між особами відносин, притаманних подружжю.

Згідно з договорами дарування ОСОБА_8 за життя здійснив відчуження об`єктів нерухомого майна. Доказів на підтвердження недобросовісності дій як з боку дарувальника, так і з боку обдарованих осіб судам попередніх інстанцій не надано. При цьому суд першої інстанції відхилив посилання позивача ОСОБА_1 на відсутність у ОСОБА_8 вільного волевиявлення та його нездатність керувати своїми діями через тяжку хворобу при укладанні правочинів щодо відчуження належного йому майна, оскільки вони не підтверджені жодними належними та допустимими доказами в розумінні приписів ЦПК України.

З витребуваних копій реєстраційних справ та матеріалів нотаріальних справ судом першої інстанцій було встановлено, що в більшості випадків первинними документами, які засвідчують право власності ОСОБА_8 , є договори дарування та приватизація (земельна ділянка АДРЕСА_5 належала ОСОБА_8 на підставі державного акта про право власності серія ЯБ № 295998, виданого на підставі рішення Одеської міської ради від 28 січня 2005 року № 3733 -ІV), тому в силу приписів статті 57 Сімейного кодексу України майно є особистою приватною власністю та поділу не підлягає. Тому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про те, що вимоги позивача за первісним позовом ОСОБА_1 щодо визнання права власності на 1/2 частину об`єктів нерухомого майна задоволенню не підлягають.

Крім того, витребувані матеріали містять низку договорів купівлі-продажу, в яких ОСОБА_8 як покупець за договором вказував про те, що на момент їх укладання в зареєстрованому шлюбі не перебував, фактичних шлюбних відносин не мав (пункт 10 дублікату договору купівлі-продажу від 25 червня 2008 року за реєстраційним № 2317, пункт 10 дублікату договору купівлі-продажу від 25 червня 2008 року за реєстраційним № 2321).

Також суд першої інстанції звернув увагу на те, що первинними правовстановлюючими документами на нежитлове приміщення магазину непродовольчих товарів по АДРЕСА_6 з реєстраційним номером об`єкту нерухомого майна 01 були договори дарування від 25 грудня 2004 року, за якими ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_20 (реєстровий номер договору 7202) та квартиру АДРЕСА_21 . В обох договорах відчужувач (дарувальник) довів до відома набувача (обдаровуваного), що вона у шлюбі не перебуває, не проживає ні з ким однією сім`єю, відчужувані квартири не є спільною сумісною власністю.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Рубльова А. В. на не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) звернуто увагу на те, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду, викладену від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено висновок, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника (пункт 40).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) зазначено, що у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 у зв`язку з їх недоведеністю, так як надані суду докази, зокрема показання свідків, є суперечливими, і свідчать про обставини щодо проживання ОСОБА_8 у період з січня 2004 року по квітень 2016 року одночасно, як із ОСОБА_1 так і зі ОСОБА_6 .

При цьому суди попередніх інстанцій дали належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, врахували, що згідно копії паспорта ОСОБА_8 був зареєстрований з 20 вересня 1995 року за адресою: АДРЕСА_13 , а в подальшому з 16 квітня 2004 року - за адресою: АДРЕСА_14 , однак ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_6 не були зареєстровані та не проживали за вказаними адресами.

Крім того, суди попередніх інстанцій звернули увагу на те, що про відсутність фактичних шлюбних відносин та не проживання однією сім`єю ОСОБА_8 та ОСОБА_1 зазначали при укладенні нотаріально посвідчених договорів дарування від 25 грудня 2004 року, договорів купівлі-продажу від 25 червня 2008 року, договору оренди від 17 листопада 2008 року, де орендодавцем виступав ОСОБА_8 , а орендарем - ОСОБА_1 .

Наведені обставини виключають можливість встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_8 з позивачкою за первісним позовом, так і з позивачкою за зустрічним позовом в один період часу.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати спірне майно таким, що належать ОСОБА_1 , або ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування наявних у матеріалах справи доказів, оскільки вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20 є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рубльова Андрія Валентиновича залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 29 травня 2023 та постанову Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

О. В. Ступак

В. В. Шипович