Провадження № 22-ц/812/178/26
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 січня 2026 року м. Миколаїв

справа № 945/1995/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О.,

розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Островським Сергієм Борисовичем,

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене 12 листопада 2025 року суддею Чернявською Я.А., в приміщенні цього ж суду, (дата складання повного рішення не зазначена), у цивільній справі за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю

"Фінансова компанія "Еліт Фінанс" до

ОСОБА_2

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У серпні 2024 року ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» звернулося до ОСОБА_2 з указаним вище позовом.

Позивач зазначав, що 14.01.2019 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та відповідачкою шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) уклали угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, було укладено кредитний договір, за яким остання отримала кредитні кошти, шляхом встановлення кредитного ліміту у розмірі 200 000 грн на кредитній картці. Процентна ставка складала 35,99% річних. Тип процентної ставки фіксований. Обов`язковий мінімальний платіж запропоновано встановити у розмірі 5% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн.

Проте, ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 20.12.2021 року склала 76 021,82 грн.

20.12.2021 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за вказаним кредитним договором.

У відзиві на позовну заяву представник відповідачки адвокат Островський С.Б. просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на недоведеність переходу до позивача права вимоги за укладеним з ОСОБА_1 договором. Крім того зазначав, що в оферті від 14 січня 2019 року зазначено лише про кредит та відсотки у розмірі 35,99%. Але у виписці по рахунку зазначені невстановлені відсотки: за користування кредитом (готівкові операції); за користування кредитом (покупки); за прострочену заборгованість та за овердрафт. Також у виписці по рахунку зазначені не передбачені Офертою додаткові нарахування: за розрахунково-касове обслуговування основної картки; списання плати за користування послугою SMS-інформування; щомісячна комісія за страхований пакет від фінансових ризиків; списання комісії по операції МАБ; комісія за зняття готівки та комісія за поповнення в банкоматі; штраф за прострочення внесення суми мінімального платежу. Вважав ці нарахування незаконними.

Крім того, представник відповідачки зазначав, що ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 , та саме з неї, як з позичальниці, просило стягнути кредитну заборгованість. При цьому з грудня 1997 року відповідачка є ОСОБА_1 , оскільки після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 змінила прізвище на дошлюбне. З огляду на викладене у позивача не було підстав для пред`явлення позову до ОСОБА_3 , якою відповідачка не є на даний час.

Також представник відповідачки вважав завищеними витрати позивача на надання правничої допомоги, посилаючись на те, що справа є нескладною.

Узагальнені доводи інших учасників

У відповіді на відзив ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» посилалось на виконання АТ «Альфа Банк» конклюдентних дій у вигляді передачі товариству матеріалів кредитної справи (договір, виписки по рахункам, паспорт споживчого кредиту), що відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 358/509/17, свідчить про виконання сторонами договору факторингу та підтверджує набуття позивачем прав вимоги до відповідачки, оскільки беззаперечно свідчить про те, що у протилежному випадку зазначені документи не були б передані позивачу.

Також зазначав, що представник відповідача помилково посилається на нарахування комісії за обслуговування кредитної картки, тоді як умовами договору погоджено сплату позичальницею комісії за розрахунково-касове обслуговування.

Також Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту (пункти 31.17, 31.18). Зазначена позиція підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).

Крім того представник позивача вважав безпідставними доводи сторони відповідача щодо розміру витрат на надання правничої допомоги, які підлягають відшкодуванню відповідачкою, посилаючись на доведеність цих витрат та їх відповідність заявленим вимогам.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2025 року позов задоволено, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» стягнуто 76 021, 82 грн кредитної заборгованості, та 10 128 грн судових витрат позивача, з яких 3 028 грн сплаченого судового збору та 7 100 грн витрат на надання правничої допомоги.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю укладення кредитного договору, з урахуванням погоджених сторонами умов договору, та доведеністю набуття позивачем права вимоги до відповідачки ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Островський С.Б., посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач додав до позовної заяви копії акту приймання-передачі реєстру боржників від 20.12.2021 року та Додатку 1-1 до Договору факторингу № 4 від 20 грудня 2021 року, в яких немає відомостей про те, що АТ «АЛЬФА-БАНК» передав ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» право вимоги до ОСОБА_1 за Угодою про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, оформленою офертою від 14.01.2019 року.

Інших доказів про передачу вищевказаного права вимоги позивач до позовної заяви не додав.

Таким чином, внаслідок того, що позивач не надав належних, достатніх та допустимих доказів того, що він придбав у АТ «Альфа-Банк» право вимоги до відповідачки за Угодою про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, оформленою офертою від 14.01.2019 року позивач не має права вимагати в судовому порядку стягнення заборгованості з відповідача за вказаним кредитним договором.

В оферті від 14 січня 2019 року зазначено, що позичальник повинен повернути банку кредит та сплатити відсотки у розмірі 35,99%. Здійснення позичальником інших платежів в оферті не зазначено. Але у виписці по рахунку, доданій до позовної заяви, зазначені невстановлені відсотки: за користування кредитом (готівкові операції); за користування кредитом (покупки); за прострочену заборгованість та за овердрафт. Також у виписці по рахунку зазначені не передбачені Офертою додаткові нарахування: за розрахунково-касове обслуговування основної картки; списання плати за користування послугою SMS-інформування; щомісячна комісія за страхований пакет від фінансових ризиків; списання комісії по операції МАБ; комісія за зняття готівки та комісія за поповнення в банкоматі; штраф за прострочення внесення суми мінімального платежу.

Також представник відповідачки наголошував, що позов до неї, як до ОСОБА_3 пред`явлений безпідставно, оскільки з 1997 року вона є ОСОБА_1 .

Узагальнені доводи інших учасників

Відзиву на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходило.

2.Мотивувальна частина

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову у справі є меншою тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 76 021, 82 грн, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження.

Відповідно до приписів частини тринадцятої статті 7 ЦПК України у випадках, коли розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, судове засідання не проводиться.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що 14.01.2019 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та відповідачем шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) уклали угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Мета Кредиту для особистих потреб. Ліміт кредитної лінії у розмірі 200 000 грн. Процентна ставка 35,99% річних. Тип процентної ставки фіксований. Обов`язковий мінімальний платіж запропоновано встановити у розмірі 5% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн.

АТ «Альфа банк» прийняв пропозицію відповідача на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «АльфаБанк».

Тобто відповідач погодився на приєднання до публічної пропозиції, підтвердив акцептування публічної пропозиції на укладення зазначеного договору і приєднання до умов договору, погодився з усіма умовами обраної програми кредитування в редакції, що діяла на час його підписання.

Паспорт споживчого кредиту надавався для ознайомлення відповідачці та вона погодилася з ним, підписуючи угоду. Вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами зазначеному в цьому документі, що додані до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором від 14.01.2019 року позивач виконав своєчасно і в повному обсязі, надавши відповідачці у розпорядження кредитні кошти. Наведене підтверджується випискою по рахунку за кредитною карткою відповідача.

Відповідачка не виконала свої зобов`язання за кредитним договором, тому станом на 20.12.2021 року сума заборгованості за кредитом становить 76 021,82 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості.

20.12.2021 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором від 14.01.2019 року до відповідача, що підтверджується актом приймання-передачі реєстру боржників від 20 грудня 2021 року, та платіжним дорученням №34291 від 20 грудня 2021 року.

Таким чином, ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» набуло статусу кредитора за кредитним договором від 14.01.2019 року, укладеним між АТ «АЛЬФА-БАНК» та відповідачем.

Згідно з розрахунком заборгованості за відповідачем станом на 20.12.2021 року обліковується заборгованість в розмірі 76 021,82 грн.

Позиція апеляційного суду

Натомість апеляційний суд вважає, що таких висновків суд першої інстанції дійшов без врахування та належної оцінки доказів у справі з огляду на наступне.

З доданих до позовної заяви Оферти на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії та Паспорту споживчого кредиту вбачається, що умови кредитування погоджені з ОСОБА_1 , яка і підписала договір. При цьому позичальницею надано АТ «Альфа Банк» належним чином завірені копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 , що був виданий 29 травня 1998 року та копію картки платника податків ОСОБА_1 , що видана 17 січня 2017 року з номером НОМЕР_1 .

Копії паспорту та РОКПП завірені особистим підписом позичальниці.

Доводів про те, що ОСОБА_1 не підписувала оферти на укладення угоди про обслуговування кредитного ліміту та відкриття відновлювальної кредитної лінії апеляційна скарга не містить. Таким чином відповідачка не заперечує факту виникнення з АТ «Альфа-банк» кредитних правовідносин щодо укладення договору, за яким пред`явлено позов.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що зазначення у позовній заяві прізвища відповідачки як « ОСОБА_5 », яке ОСОБА_1 носила раніше, за умови підписання Оферти ОСОБА_1 та надання нею належним чином завірених копій паспорту та РНОКПП, не спростовує факту укладення Оферти та виникнення у ОСОБА_1 зобов`язання щодо виконання умов договору.

З тексту підписаної ОСОБА_1 . Оферти вбачається, що сторонами погоджено кредитний ліміт у розмірі 200 000 грн, процентну ставку за користування коштами відновлювальної кредитної лінії при вчиненні торгових операції та/або операцій зняття коштів готівкою у розмірі 35,99 %.

Відповідно до п. 3 договору позичальник здійснює повернення заборгованості за кредитом та сплату відсотків за користування кредитом відновлювальною кредитною лінією та/або інших платежів за договором згідно з графіком розрахунків та тарифами, які є невід`ємною частиною договору на банківський рахунок, відкритий в АТ "Альфа Банк".

На підтвердження користування карткою з кредитним лімітом позивачем надано виписку по рахунку за кредитною карткою ОСОБА_1 за період з 20 вересня 2016 року по 08 квітня 2024 року.

Разом із позовною заявою позивачем також було надано розрахунок заборгованості за договором відповідно до якого станом на 20 грудня 2021 року становить 76 021,82 грн.

При цьому, з виписки по рахунку вбачається, що до заборгованості за кредитним договором позивачем було зараховано заборгованість: за розрахунково-касове обслуговування тридцять п`ять платежів по 60 грн, що складає 2 100 грн; щомісячну комісію за страховий пакет від фінансових ризиків п`ять платежів по 45, 50 грн та п`ятнадцять платежів по 36,40 грн, що склало 773, 50 грн; списання плати за користування послугою смс-інформування. Загальна сума цих нарахувань складає 3 173, 50 грн.

Однак, з підписаних відповідачкою документів Оферти та Паспорту споживчого кредиту не вбачається, що між сторонами було погоджено нарахування плати за ці послуги банку.

Таким чином колегія суддів доходить висновку, що підстави для внесення цих сум до розміру заборгованості за кредитом відсутні.

У відзиві на позовну заяву представник позивача посилався на висновки Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21), де судом зазначено що Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Апеляційний суд приймає до уваги ці доводи позивача, однак вважає, таке право банку повинно бути узгоджене з позичальником під час укладання договору. Оскільки у справі, що переглядається такі умови з позичальницею ОСОБА_1 не узгоджені, то зазначені вище нарахування виключаються судом з розміру заборгованості.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно із ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У справі що переглядається, заперечуючи проти розміру заборгованості, з посиланням на безпідставне внесення до розрахунку певних платежів, сторона відповідачки не надала суду контрозорахунку. З огляду на викладене колегія суддів вважає за достатнє виключити з поданого позивачем розрахунку заборгованості 3 173, 50 грн, я є безпідставно нарахованою комісією за розрахунково-касове обслуговування, за страховий пакет від фінансових ризиків та платою за користування послугою смс-інформування.

Щодо набуття позивачем ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» права вимоги до ОСОБА_1 на підставі укладеного з АТ «Альфа банк» договору факторнигу, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

20 грудня 2021 року між АТ "Альфа-Банк" та ТОВ "ФК "Еліт Фінанс" було укладено Договір факторингу №4, відповідно до якого ТОВ "ФК "Еліт Фінанс" отримало право вимоги за кредитним договором від 14 січня 2019 року, укладеним з ОСОБА_1 з загальним розміром заборгованості 76 021,82 грн.

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, клієнт відступає фактору, а фактор набуває належне клієнту право вимоги до боржників за договорами, перелік яких наведено в Додатку № 1-1 до договору.

Згідно витягу з Додатку № 1-1 до Договору факторингу № 4 від 20.12.2021 сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 14 січня 2019 року складає 76 021, 82 грн (а.с. 13-14).

Таким чином довід апеляційної скарги про недоведеність відступлення права вимоги є неспроможним.

З огляду на викладене вище, апеляційний суд доходить висновку про стягнення з відповідачки ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованості за кредитним договором у розмірі 72 848, 32 (76 021,82 3 173,50) грн.

Крім іншого, колегія суддів вважає, що стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 7 100 грн витрат на правничу допомогу не відповідає критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічнийправовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц,постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі№742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.

Виходячи з вищевикладеного, та враховуючи ціну позову, обсяг поданих суду документів, а також подання позивачем нечитабельних документів Паспорту споживчого кредиту, Додатку 1-1 до Договору факторингу №4 та розрахунку заборгованості, колегія суддів доходить висновку, що сума у 500 грн буде достатньою для відшкодування позивачу витрат на правову допомогу.

Таким чином, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють договірні відносини, а тому ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачки.

Рішення на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України слід змінити, стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» 73 348, 32 грн, з яких 72 848, 32 грн кредитної заборгованості та 500 грн витрат на правову допомогу.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Островським Сергієм Борисовичем, задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2025 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» 72 848, (сімдесят дві тисячі вісімсот сорок вісім) грн 32 коп кредитної заборгованості та 500 грн витрат на правову допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.Б.Кушнірова

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повний текст постанови виготовлено 30 січня 2026 року