Справа № 346/4091/25
Провадження № 2/346/258/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2026 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі: головуючого судді Сольського В.В.

за участю секретаря судового засідання Біди Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Коломия клопотання представника відповідача адвоката Волошиної Олени Вікторівни про передачу справи до Верховного Суду для визначення підсудності у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

На розгляді в суді перебуває вказана справа.

Представником відповідача адвокатом Волошиною О.В. подано клопотання про передачу справи до Верховного Суду для визначення підсудності. Клопотання обґрунтоване тим, що сторони, які хоч і є громадянами України, постійно проживають за межами території України, позивачка, яка є внутрішньо-переміщеною особою на території Коломийського району Івано-Франківської області фактично не проживає, а отже справа не підсудна Коломийському міськрайонному суду.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, що відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає клопотання представника відповідача про передачу справи до Верховного Суду для визначення підсудності таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини першої статті 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Дана стаття встановлює випадки альтернативної підсудності, за якої позов за вибором позивача може бути пред`явлений в одному з двох і більше судів (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України).

Суд не має право обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді.

Відповідно до статті 29 ЦПК України підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

Аналіз наведеної норми процесуального права дає підстави для висновку,

що суддя Верховного Суду визначає підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за межами України.

Доказами проживання громадянина України за її межами можуть бути: довідка про перебування на консульському обліку в дипломатичній установі України, документи, видані в країні перебування (посвідка на проживання, інші офіційні документи, що підтверджують законне перебування в іншій країні).

Відповідно до статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

З наданих до клопотання про визначення підсудності доказів вбачається, що ОСОБА_2 на підтвердження свого місця проживання за кордоном за адресою: АДРЕСА_1 , надав договорів оренди житлового приміщення від 05 жовтня 2024 року, строком до 05 жовтня 2025 року.

Згідно з довідкою Національної Поліції України від 07 травня 2025 року ОСОБА_1 , 03 червня 1996 року, перетнула кордон Республіки Польща у напрямку в`їзд 05 березня 2025 року.

Водночас з позовом ОСОБА_1 звернулася до суду у квітні 2025 року.

На підтвердження місця свого проживання та проживання малолітньої дитини при подачі позову позивачка надала довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22 січня 2025 року № 2616- та № 2616-, якими засвідчено фактичне місце проживання перебування позивачки та малолітньої дитини АДРЕСА_2 .

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є спеціальним законом щодо статусу вказаних осіб, який підлягає застосуванню.

У постанові від 29 липня 2019 року у справі №409/2636/17 Верховний Суд вказав на те, що, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно також враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», згідно зі статтею 5 якого довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Особи, які залишили або покинули своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації та стали на облік як внутрішньо переміщені особи можуть звертатися з позовами до судів за місцем фактичного проживання/перебування. Таким чином, якщо особа-переселенець зареєструвалася на новому місці як ВПО (внутрішньо переміщена особа), то маючи відповідну довідку про взяття на облік, переселенець може звертатись з позовом до суду у місці свого тимчасового перебування (відповідний правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року у справі № 607/5535/22, провадження № 61-17499св23).

Звернувшись із вказаним позовом до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області позивачка скористалася своїм правом обрати суд за місцем свого та своєї дочки перебування, що відповідає вимогам частин першої та другої статті 28 ЦПК України.

Сумнівів того, що позивачка проживає на території України, а саме в м. Коломия у суду немає, оскільки позивачка особисто з`являлася в судові засідання на розгляд її справи. Інформації, що довідка про реєстрацію позивачки як ВПО на дату розгляду справи є не чиненою учасниками не надано.

За правилами статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

З долучених до клопотання копій документів не можливо встановити, що ОСОБА_1 проживає за кордоном, оскільки надані відомості не свідчать про її проживання за межами України, тому відсутні підстави для визначення підсудності за правилами статті 29 ЦПК України.

Тимчасове перебування громадян України за межами України не є підставою для визначення підсудності судових справ за їх участю Верховним Судом.

Вказаний висновок викладений в ухвалі Верховного Суду від 05 квітня 2024 року у справі № 638/16989/23 (провадження № 61-84вп24).

Враховуючи наведене, підстави для передачі справи до Верховного Суду для визначення підсудності відсутні, оскільки питання визначення підсудності вже вирішено судом при відкритті провадження у даній справі.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 27, 28, 29, 260 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Волошиної Олени Вікторівни про передачу справи до Верховного Суду для визначення підсудності, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає, але заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя: Сольський В. В.