Номер провадження: 22-ц/813/651/26
Справа № 505/3100/23
Головуючий у першій інстанції Івінський О.О.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: заявник ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі свого представника Білоконь Наталії Олегівни

на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2024 року, ухвалене Котовським міськрайонним судом Одеської області у складі: судді Івінського О.О. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту постійного проживання на території України,

в с т а н о в и в :

Заявник ОСОБА_1 02 серпня 2023 року звернувся до суду із вказаною заявою, яку мотивував тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в с. Устеріки, Верховинського району, Івано-Франківської області, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 17 січня 1985 року відділом ЗАГС виконавчого комітету Верховинської районної ради народних депутатів Івано-Франківської області. Батьками ОСОБА_1 записані: батько ОСОБА_2 , українець, мати ОСОБА_3 , українка. З 01.09.1975 до 1983 року заявник навчався в Устеріцькій восьмирічній школі Веховинського району. З 1983 року до 1986 року навчався у Городенківському СПТУ № 31. З 1986 року по 1988 рік служба у Радянській Армії. Відповідно до листа Білоберізької сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області № 190 від 02.06.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Устеріки, Верховинського району, Івано-Франківської області, станом на 24.08.1991 та 13.11.1991 був зареєстрований за адресою с. Устеріки, Верховинського району, Івано-Франківської області, підстава - погосподарська книга за 1991-1995 роки.

Зазначив, що заявник постійно проживав на території України станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, та не був громадянином іншої держави, йому необхідно встановити даний факт для отримання паспорта громадянина України, в зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду з даною заявою.

Тому із посиланням як на правову підставу своїх вимог на п. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», п. 8, 10 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України, просив встановити факт його постійного проживання на території України, станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

У письмових поясненнях на заяву заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, просили залишити без розгляду, посилаючись на наявність у даному випадку спору про право з огляду на відсутність належних та допустимих доказів постійного безперервного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, оскільки єдиним документом на підтвердження такої обставини є відповідь Білоберізької сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області № 190 від 02.06.2023, незрозуміло кому адресованої; адреса проживання ОСОБА_1 в с. Устеріки не зазначена, натомість у вказаному селі наявні чотири вулиці, а рада не зазначає адресу проживання, що нівелює вказану відповідь як доказ у справі.

Оскільки для встановлення юридичного факту необхідна неможливість встановлення такого іншим шляхом, а ОСОБА_1 не звертався до органів Державної міграційної служби з заявою встановленого зразка, не надавав до ГУ ДМС в Одеській області жодних документів, зазначених в Порядку, отже не використав всі можливості для отримання статусу громадянина України, тому його звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2024 року заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) задоволено.

Встановлено факт постійного проживання на території України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

В апеляційній скарзі заінтересована особа ГУ ДМС України в Одеській області в особі свого представника Білоконь Наталії Олегівни просять скасувати рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2024 року та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви відмовити.

Доводами апеляційної скарги є те, що:

- ОСОБА_1 не звертався до органів ДМС із заявою про набуття громадянства;

- у даній справі наявний спір про право;

- відповідь Білоберізької сільської ради не є належним, допустимим та достатнім доказом на підтвердження вимог заявника;

- з наданих ОСОБА_1 додатків до заяви неможливо встановити факт постійного проживання на території України станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24.08.1991 та 13.11.1991, адже жоден доказ не містить інформації про предмет доказування.

У відзиві на апеляційну скаргу заявник ОСОБА_1 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, посилаючись на те, що він народився в Україні, а саме у с. Устеріки Верховинського району Івано-Франківської області, що підтверджується свідоцтвом про народження. Відповідно до відповіді Білоберізької сільської ради ОСОБА_1 станом на 24.08.1991 та 13.11.1991 був зареєстрований за адресою: с. Устеріки Верховинського району Івано-Франківської області, підстава по господарська книга за 1991-1995 роки. Вважає, що доводи скаржника не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування норм права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

В судове засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися, що не є перешкодою в розумінні ч. 2 ст. 372 ЦПК України для розгляду справи, зокрема заявник за адресою, зазначеною ним в заяві, відсутній, про що свідчить відмітка Укрпошти в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, і що згідно вимог п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки; заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи і в установленому законом порядку, повістку отримало 09.12.2025 5:54:34 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою (а.с. 108).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 вказаної норми).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено те, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в Україні, а саме: с. Устеріки Верховинського району Івано-Франківської області, що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 17 січня 1985 року виконком Устеріківської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області, актовий запис № 14 (а.с. 8).

Відповідно до відповіді Білоберізької сільської ради № 190 від 02 червня 2023 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Устеріки Верховинського району Івано-Франківської області станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року був зареєстрований за адресою: с. Устеріки Верховинського району Івано-Франківської області. Підстава погосподарська книга за 1991-1995 роки (а.с. 9).

Відповідно до посвідки на постійне проживання НОМЕР_2 , виданої 05 січня 2015 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження Україна, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Обґрунтовуючи своє рішення про задоволення заяви, суд першої інстанції виходив з того, що наявними в матеріалах справи належними і допустимими доказами, які містять у собі інформацію щодо предмета доказування, логічно пов`язані з тими обставинами, підтверджено факт проживання заявника на території України.

Приймаючи до уваги те, що встановлення факту постійного проживання на території України має для заявника юридичне значення та необхідне йому для отримання паспорту громадянина України, враховуючи наявність доказів на підтвердження постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, суд дійшов до висновку, що заява підлягає задоволенню.

Доводи заінтересованої особи про те, що між сторонами виник спір про право, на увагу не заслуговують, оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України є отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України, особу якого встановлено документами наданими в матеріалах справи, а отже, спір про право відсутній.

Переглядаючи вказане судове рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» (тут і далі у редакції, чинній, на час виникнення спірних правовідносин) громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Статтею 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюються підстави набуття громадянства України.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, тому вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України», а отже, доводи апеляційної скарги заінтересованої особи Головного управління ДМС України і Одеській області в цій частині є помилковими, а спір про право між вказаними особами відсутній.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18, від 24 березня 2021 року у справі № 521/6094/19, від 02 червня 2021 року у справі № 125/1472/19, від 27 лютого 2023 року у справі № 517/445/19, від 09 серпня 2023 року в справі № 523/7192/19.

Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 7 п, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Та сама вимога щодо подання вказаного рішення суду стосується і постійного проживання особи на території України і станом на 13 листопада 1991 року (п. 9 вказаного Порядку).

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду, що підтверджує факт постійного проживання такої особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20), від 07 серпня 2023 року у справі № 756/16751/21 (провадження № 61-5793св23), від 06 листопада 2023 року у справі № 511/2413/19(провадження № 61-10582 св 23).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Слушним є довід апеляційної скарги заінтересованої особи - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про те, що сукупність наданих заявником доказів не свідчить беззаперечно про постійне його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, оскільки у листі Білоберізьської сільської ради Одеської області № 190 від 02.06.2023 зазначено про те, що ОСОБА_1 був зареєстрований у с. Устеріки Верховинського району Івано-Франківської області з посиланням як на підставу видачі такої відповіді на погосподарську книгу за 1991-95 роки, проте копії вказаної погосподарської книги заявником не надано.

Як не надано ним і жодного письмового доказу його проживання на вказані дати, коли заявнику було 23 роки, на території України (будь-які медичні довідки, копії військового квитка, копії трудової книжки, будь-які відомості про навчання чи роботу, зміну сімейного стану, тощо).

Отже, слід погодити довід апеляційної скарги, що надані заявником відомості про його реєстрацію без підтвердження належними та допустимими доказами у розумінні вимог ст. 77, 78 ЦПК України джерела походження таких - станом на вказані дати не є беззаперечним доказом саме його проживання станом на час проголошення незалежності України та прийняття Закону України «Про громадянство».

Відсутність будь-якого іншого доказу проживання станом на вказані дати робить відсутньою і необхідну сукупність доказів, яку має на увазі законодавець у ст. 89 ЦПК України для підтвердження певної обставини.

Слід також зазначити, що заявник не позбавлений права на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до вимог статті 8 Закону України «Про громадянство України», тобто за фактом народження на території України (постанова Верховного Суду від 26 листопада 2025 року).

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1, абз. 1 ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі свого представника Білоконь Наталії Олегівни підлягає задоволенню, а рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2024 року скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні його заяви про встановлення факту постійного проживання на території України.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подачу апеляційної скарги Головне Управління Державної міграційної служби України в Одеській області сплатило судовий збір у розмірі 805,20 грн, яка задоволена, тому з заявника на користь заінтересованої особи підлягає стягненню такий судовий збір.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі свого представника Білоконь Наталії Олегівни задовольнити.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту постійного проживання на території України відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області (, адреса: вул. Преображенська, 44, м. Одеса) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 805,2 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький