Справа №193/1280/25
провадження №2/197/118/26
Широківський районний суд Дніпропетровської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2026 року

приміщення суду за адресою: вул. Соборна, 86, с-ще Широке, 53700

Широківський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Гері О.Г.,

за участі секретаря судового засідання - Слобідської Л.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих коштів, та

встановив:

У вересні 2025 представник позивача Рева Станіслав Ігорович, який діє в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Софіївського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих коштів. Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2025 року вказану цивільну справу передано 29 вересня 2025 року до Широківського районного суду Дніпропетровської області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.09.2022 року ОСОБА_2 помилково здійснив перерахування грошових коштів у розмірі 31 100 грн через сервіс «Приват24» на банківську картку № НОМЕР_1 , власницею якої є ОСОБА_5 (платіжна інструкція №Р24А44834). Того ж дня позивач помилково здійснив перерахування грошових коштів у розмірі 30 000 грн через сервіс «Приват24» на банківську картку № НОМЕР_2 , власницею якої є ОСОБА_4 (платіжна інструкція №Р24А307244809D18309). Позивач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з проханням заблокувати переказ та перераховані кошти, однак банк відмовив у задоволенні звернення, мотивуючи це тим, що блокування та повернення коштів здійснюється виключно за рішенням суду. Банк рекомендував позивачу звернутися до суду або правоохоронних органів у разі наявності ознак шахрайства. Позивач вважає, що грошові кошти в розмірі 61 100 грн були зараховані на карткові рахунки відповідачів без законних підстав, а отже є безпідставно набутим майном, яке підлягає поверненню. Оскільки відповідачі незаконно користуються вказаними коштами та не повернули їх позивачу, на думку останнього, це є підставою для стягнення з них 3% річних та інфляційних витрат.

Провадження у справі відкрито 08.10.2025.

Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явилися, просили розглянути справу у їх відсутності, заявлені вимоги підтримують повністю, наполягають на їх задоволенні.

Відповідачки в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, заяв та клопотань до суду не надавали.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За результатами розгляду наявних у справі матеріалів та перевірки їх доказами, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З позову вбачається, що 25.09.2022 року ОСОБА_2 здійснив перерахування грошових коштів у розмірі 31 100 грн через сервіс «Приват24» на банківську картку № НОМЕР_1 , власницею якої є ОСОБА_5 (платіжна інструкція №Р24А44834). Того ж дня позивач здійснив перерахування грошових коштів у розмірі 30 000 грн через сервіс «Приват24» на банківську картку № НОМЕР_2 , власницею якої є ОСОБА_4 (платіжна інструкція №Р24А307244809D18309). Позивач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з проханням заблокувати переказ та перераховані кошти однак, банк відмовив у задоволенні звернення, мотивуючи це тим, що блокування та повернення коштів здійснюється виключно за рішенням суду. Банк рекомендував позивачу звернутися до суду або правоохоронних органів у разі наявності ознак шахрайства. Позивач вважає, що грошові кошти в розмірі 61 100 грн були зараховані на карткові рахунки відповідачів без законних підстав, а отже є безпідставно набутим майном, яке підлягає поверненню. Оскільки відповідачі незаконно користуються вказаними коштами та не повернули їх позивачу, на думку останнього це є підставою для стягнення з них 3% річних та інфляційних витрат.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те що кошти, які отриманні відповідачками від нього є безпідставно набутими, а тому до відносин, які виникли між ними підлягає застосуванню ст.1212 ЦК України.

Згідно з статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно з ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

За ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

За змістом ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з того, що ст.1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частинами 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач зазначає, що помилково здійснив перерахування грошових коштів через сервіс «Приват24» у розмірі 31 100 грн на банківську картку № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_6 та 30 000 грн на банківську картку № НОМЕР_2 , яка належить ОСОБА_4 , при цьому не надає суду жодних належних доказів того, що зазначенні транзакції були здійсненні саме помилково, а надані позивачем копії платіжних інструкцій (№Р24А44834 та №Р24А307244809D18309 відповідно) лише підтверджують факт перерахування коштів на зазначенні банківські картки, але не є в своїй сукупності належними доками помилковості перерахування грошових коштів.

Окрім цього, позивач зазначає, що звертався до АТ КБ «ПриватБанк» з проханням заблокувати перекази та повернути перераховані кошти, але отримав відмову у задоволенні звернення. При цьому не надає суду жодного документу, який би підтверджував даний факт.

Інших доказів, які б підтверджували факт помилкового перерахування грошових коштів відповідачкам позивач суду не надав.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не ґрунтуються на вимогах матеріального права, є необґрунтованими та недоведеними, а тому правові підстави для їх задоволення відсутні, оскільки позивачем не надано суду достовірних доказів про безпідставне збагачення відповідачок за рахунок коштів позивача.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

На підставі ст.ст.387, 536, 1048, 1212, 1213, 1215 ЦК України, керуючись ст.ст.12, 81, 83, 89, 141, 247, 263-265, 268, 352 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог прредставника позивача ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати складання повного його тексту, у порядку, передбаченому підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України.

Повний текст рішення складений 14.01.2026.

С у д д я О.Г. Геря