ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року місто Київ

Справа № 757/51513/20-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3537/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О.В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянувши у відкритому судового засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Котенко Юлією Юріївною, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 квітня 2025 року (суддя Хайнацький Є.С., повне рішення складено 14 квітня 2025 року)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

20 листопада 2020 року позивач звернувся до суду із цим позовом, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь 200 000 дол. США в рахунок сплаченого завдатку відповідно до умов попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, 3 715,07 дол. США - 3% річних, 8 800 дол. США - процентів за користування чужими грошовими коштами.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 09 червня 2017 року між ОСОБА_2 , як покупцем, та ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах продавця ОСОБА_1 на підставі довіреності, було укладено попередній договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Качур А. В. за реєстровим № 1268.

Відповідно до умов зазначеного договору сторони зобов`язались у строк до 09 серпня 2017 року укласти договір купівлі-продажу (основний договір) житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0015, площею 0,1500 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

На виконання вимог попереднього договору, представник продавця ОСОБА_3 отримала від позивача грошову суму в розмірі 2 600 000 грн, про що зазначено у п. 6,7 попереднього договору.

У випадку невиконання продавцем ОСОБА_1 основного договору (відмова від укладення основного договору, порушення умов цього договору) відповідач повинен повернути позивачу суму в розмірі 5 200 000 грн, що еквівалентно 200 000 дол. США (пункт 8 попереднього договору).

Пунктом 9 попереднього договору передбачено, що у випадку невиконання покупцем ОСОБА_2 основного договору (відмови від укладення основного договору, порушення умов цього договору), аванс в сумі 2 600 000 грн залишається у продавця.

Основний договір буде посвідчуватися в нотаріальній конторі приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. за адресою: АДРЕСА_2 .

09 серпня 2017 року позивач з`явився до нотаріальної контори для укладення основного договору, що підтверджується виданим нотаріусом свідоцтвом. Натомість, продавець для укладення основного договору до нотаріальної контори у визначений попереднім договором строк не з`явився, основний договір з позивачем не уклав, чим порушив вимоги п. 1 попереднього договору, грошову суму, передбачену пунктом 8 попереднього договору не повернув, а тому така сума із встановленими законодавством штрафними санкціями має бути стягнута з відповідача на користь позивача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Печерський районний суд м. Києва рішенням від 03 квітня 2025 року позов задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений за попереднім договором на укладення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 19 червня 2017 року аванс у сумі 2 600 000 грн та 3% річних в сумі 48 163,93 грн.

В іншій частині позову - відмовив.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 10 510 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з таким рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Котенко Ю.Ю. 14 жовтня 2025 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про не укладення основного договору з вини відповідача, оскільки не врахував показів свідків, які підтвердили обставину порушення умов попереднього договору саме позивачем, який не встиг зібрати необхідну суму коштів у встановлений строк та замість себе запропонував іншого покупця - ОСОБА_4 , з якою 13 жовтня 2017 і було укладено договір купівлі-продажу з урахуванням сплачених позивачем коштів у розмірі 2 600 000 грн (знижка). ОСОБА_4 мала повернути вказані кошти позивачу, який був присутній при укладенні договору із нею.

Вина позивача в не укладенні договору є підставою для залишення авансу відповідачу й виключає можливість задоволення похідних позовних вимог.

Вважає, що суд помилково виснував про вчинення позивачем усіх дій, необхідних для укладення основного договору посилаючись на свідоцтво від 09 серпня 2017 року, оскільки воно не підтверджує таких обставин. Сторонами не було погоджено час укладення основного договору, оскільки він міг бути укладений до 09 серпня 2017 року, а не саме в цю дату. Відсутність пропозиції позивача укласти основний договір (її не направлення відповідачу) додаткового підтверджує відсутність в нього можливості виконати умови договору (доплатити кошти).

Посилається на порушення судом норм процесуального права, а саме вихід за межі позовних вимог, що виявилося у самостійній зміні предмету позову (вимогу стягнути неустойку, як спосіб забезпечення виконання зобов`язання, замінив на вимоги про визнання правочину нікчемним та застосування наслідків недійсності правочину) та підстав позову (кваліфікував попередній договір, як публічний (за відсутності на це підстав, оскільки продавець не є суб`єктом підприємницької діяльності), встановив його невідповідність вимогам щодо добросовісності та з посиланням на ч. 6 ст. 633 ЦК України (яка Позивачем обґрунтовано не згадувалась) визнав його нікчемним та прийняв рішення стягнути з відповідача аванс в сумі 2 600 000 грн, застосувавши наслідки недійсності правочину, хоча підстави позову обмежувались щодо основної вимоги ст.ст. 610-611, 629 ЦК України (заходи забезпечення виконання зобов`язання), п.8 Попереднього договору (сума штрафу) та ст.ст. 625, 1048 ЦК України (щодо стягнення процентів).

Зазначає про безпідставне відхилення заяви про застосування строків позовної давності, а саме застування 3-річного замість річного строку позовної давності, оскільки позовні вимоги фактично стосуються стягнення неустойки, позовна давність щодо якої становить 1 рік. Основний договір мав бути укладений до 09 серпня 2017 року, а тому рік сплив вже 09 серпня 2018 року, а позов поданий у 2020 році.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Позивач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Котенко Ю.Ю. апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Позивач у судове засідання не з`явився, заяв чи клопотань суду не подав, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України (а. с. 201).

У постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 Верховний Суд зробив висновок, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З урахуванням викладено, положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності позивача.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 09 червня 2017 року між ОСОБА_2 як покупцем та ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах продавця ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмируком О.В. від 19 вересня 2016 року за реєстровим № 1608, було укладено попередній договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. за реєстровим № 1268.

Відповідно до умов зазначеного договору сторони зобов`язались у строк до 09 серпня 2017 року укласти договір купівлі-продажу (основний договір) житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0015, площею 0,1500 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

На виконання вимог попереднього договору, представник продавця ОСОБА_3 отримала від позивача грошову суму в розмірі 2 600 000 грн, про що зазначено у п. 6,7 попереднього договору.

У випадку невиконання продавцем ОСОБА_1 , основного договору (відмова від укладення основного договору, порушення умов цього договору), відповідач повинен повернути позивачу суму в розмірі 5 200 000 грн, що еквівалентно 200 000 дол. США (пункт 8 попереднього договору).

Пунктом 9 попереднього договору передбачено, що у випадку невиконання покупцем ОСОБА_2 основного договору (відмови від укладення основного договору, порушення умов цього договору), аванс в сумі 2 600 000 грн залишається у продавця.

Основний договір буде посвідчуватися в нотаріальній конторі приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Качур А. В. за адресою: АДРЕСА_2 .

На письмову вимогу від 24 лютого 2020 року про повернення подвійної суми завдатку відповідач ніяк не відреагував.

Оскільки основний договір так і не було укладено, на письмову вимогу від 24 лютого 2020 року про повернення подвійної суми завдатку відповідач не відреагував, а кошти отримані відповідачем в якості завдатку за договором не повернув, позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 200 000 дол. США в рахунок сплаченого завдатку відповідно до умов попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, 3 715,07 дол. США - 3% річних, 8 800 дол. США - процентів за користування чужими грошовими коштами.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначила, що продавцем був її чоловік, а покупцем позивач. Зазначила, що попередній договір було укладено у червні 2017 року, за змістом якого основний договір купівлі-продажу житлового будинку повинен був бути укладений 09 серпня 2017 року, але в цей день він не був укладений, оскільки у покупця не було всієї суми грошей для купівлі зазначеного майна.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначив, що він працює водієм у відповідача. Зазначив, що чув розмови про те, що попередній договір було укладено у червні 2017 року, за змістом якого основний договір купівлі-продажу житлового будинку повинен був бути укладений 09 серпня 2017 року, але в цей день він не був укладений, оскільки у покупця не було всієї суми грошей для купівлі зазначеного майна.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О.В., пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованими.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає враховуючи таке.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з абзацами 1, 4 ч. 1, чч. 2, 3 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Укладення попереднього договору та виконання умов, які у ньому були передбачені, є лише передумовами для укладення основного договору, і не заміняє собою основний договір. Навпаки, внаслідок не укладення основного договору зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється (постанова Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 522/970/18).

Провівши системний аналіз статті 635 ЦК України можна виснувати, що єдиним зобов`язанням сторін за попереднім договором є зобов`язання укласти основний договір у певний строк (термін), обумовлений таким попереднім договором. Ухилення від такого укладення є порушенням цього зобов`язання, однак, якщо факт ухилення судами не встановлено, а сторони в обумовлений строк (термін) основний договір не уклали або одна зі сторін не направила іншій стороні пропозицію про його укладення, таке зобов`язання вважається припиненим (постанова Верховного суду від 24.07.2019 у справі № 200/14946/16-ц).

Згідно з ч. 1 ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує: 1) доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, 2) одночасно є способом платежу та 3) способом забезпечення виконання зобов`язання.

Водночас, на відміну від завдатку, аванс це лише спосіб платежу. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц).

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17.

Рішення суду першої інстанції мотивовано так:

- оскільки основний договір купівлі-продажу між сторонами не було укладено, то сплачені позивачем кошти у сумі 2 600 000 грн є авансом, а тому за законом підлягають поверненню особі, яка її сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення основного договору;

- безпідставними є доводи позивача про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 200 000 дол. США відповідно до положень пункту 8 попереднього договору, оскільки зазначена сума за умовами договору не передавалась відповідачу як аванс. Умови пункту 8 попереднього договору, якими передбачено подвійний розмір авансу, який має повернути відповідач в разі не укладення основного договору з його вини, є несправедливими і всупереч принципу добросовісності призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду відповідача, тому такі умови є нікчемними;

- у стягненні з відповідача процентів за користування грошовими коштами в розмірі 8 800 дол. США відповідно до статті 1048 ЦК України належить відмовити за безпідставністю;

- позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 3% річних за період з 17 березня по 28 жовтня 2020 року, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню за період з 17 березня по 28 жовтня 2020 року 3% річних в розмірі 48 163,93 грн;

- надаючи оцінку заяві відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення основної суми неповернутих грошових коштів за попереднім договором, суд зазначає про те, що з 12 березня 2020 року на усій території України було установлено карантин, а відповідно до Закону 540-ІХ під час дії карантину строки звернення до суду, продовжуються на строк дії такого карантину, строк позовної давності за вимогами, заявленими після 12 березня 2017 року є таким, що продовжений відповідно до закону, тому суд не вправі застосувати наслідки спливу строку позовної давності до цих вимог.

Слід зазначити, що рішення суду в частині незадоволених позовних вимог не оскаржено позивачем, а тому в частині не стягнення з відповідача подвійної суми авансу та процентів за користування коштами на підставі ст. 1048 ЦК України не переглядається.

З висновками суду на підставі яких було стягнуто аванс та 3% річних колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Доводи апеляційної скарги про те, що основний договір не укладено з вини позивача, який не зібрав необхідної суми коштів і тому не міг укласти основний договір, а також що позивач нібито запропонував укласти договір з іншою особою ( ОСОБА_4 ), не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо правової природи сплачених коштів як авансу та наслідків не укладення основного договору, для якого надавався аванс, а саме - повернення авансу його власнику.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що грошова сума в розмірі 2 600 000 грн, передана позивачем представнику продавця за попереднім договором, є авансом (попередньою оплатою), а не завдатком у розумінні ст. 570 ЦК України, оскільки попередній договір не породжує грошового зобов`язання зі сплати ціни за нерухоме майно як такого, а містить єдине зобов`язання сторін - укласти основний договір у визначений строк.

За таких обставин з`ясування «вини» будь-якої зі сторін у неукладенні основного договору саме по собі не впливає на вирішення спору в частині повернення авансу, оскільки аванс, на відміну від завдатку, не виконує забезпечувальної функції та у випадку неукладення основного договору підлягає поверненню особі, яка його сплатила, незалежно від причин такого неукладення.

Таким чином, усі доводи апеляційної скарги, спрямовані на доведення вини позивача у неукладенні основного договору, у тому числі з посиланням на показання свідків, є неналежними для спростування висновку про обов`язок відповідача повернути сплачені як аванс кошти та не можуть бути підставою для відмови у їх стягненні.

Крім того, твердження апелянта про укладення 13.10.2017 договору купівлі-продажу з ОСОБА_4 «з урахуванням сплачених позивачем коштів», окрім безпідставності через відсутність належних доказів на їх підтвердження, не змінює правової оцінки спору, оскільки не спростовує факту отримання відповідачем (через представника) авансу від позивача та не замінює повернення коштів позивачеві, адже зобов`язання з повернення авансу виникає саме у відповідача як одержувача коштів за попереднім договором.

Аналогічно доводи про те, що «вина позивача» є підставою для залишення авансу у відповідача, ґрунтується на неправильному ототожненні правової природи авансу із завдатком та на помилковому перенесенні наслідків, передбачених для завдатку, на авансовий платіж.

Як було зазначено, аванс є лише формою попередньої оплати, не має забезпечувальної функції та підлягає поверненню у разі неукладення основного договору. Отже, посилання на п. 9 попереднього договору як на підставу неповернення авансу не змінює встановленої законом правової природи платежу та не може виключати застосування загальних приписів цивільного законодавства, зокрема щодо добросовісності та розумності дій учасників цивільних відносин.

Колегія суддів також відхиляє доводи скарги щодо виходу суду першої інстанції за межі позовних вимог, у тому числі щодо зміни предмету та підстав позову враховуючи таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин (пункт 95).

Так, предметом позову у цій справі було стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 200 000 дол. США, а також похідних вимог. Суд першої інстанції не вийшов за межі цих вимог, оскільки вирішив питання про стягнення грошових коштів, однак у межах належної правової кваліфікації спірних правовідносин дійшов висновку про обґрунтованість вимог лише в частині повернення авансу 2 600 000 грн та 3% річних у гривневому еквіваленті за заявлений період.

Посилання на те, що суд самостійно змінив підстави позову, є помилковим, оскільки правові норми, на які посилається позивач, не є підставами позову, якими, натомість, є фактичні обставини справи, та які суд правильно установив.

Крім того, застосування судом наслідків нікчемності окремих умов правочину не є виходом за межі позовних вимог, оскільки суд вправі застосувати такі наслідки з власної ініціативи, якщо встановить їх нікчемність, відповідно до абзацу другого ч. 5 ст. 216 ЦК України. Нікчемність не потребує спеціального «визнання» судом як окремої позовної вимоги, а оцінка дійсності (нікчемності) умов договору є елементом правової кваліфікації спірних правовідносин та перевірки обґрунтованості заявлених до стягнення сум.

Крім того, суд визнав нікчемними умови про обов`язок відповідача сплатити подвійну суму авансу, і відмовив позивачу в таких позовних вимогах. В цій частині рішення не оскаржено, а тому не переглядається.

Доводи про необхідність застосування річного строку позовної давності як до вимог про стягнення неустойки колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки із матеріалів справи не вбачається підстав для того, аби вважати кошти в розмірі 2 600 000 грн неустойкою (штрафом), як про це помилково стверджує відповідач.

Доводи скарги про те, що суд безпідставно встановив, що основний договір не був укладений з вини відповідача є обґрунтованими, так як дійсно надання позивачем свідоцтва про перебування ним у нотаріуса в конкретний день і час не доводить, що відповідач був повідомлений про наміри позивача укладати основний договір саме в цей день, а тому не свідчить про доведеність вини продавця в не укладенні основного договору.

Суд також погоджується, що покази дружини відповідача про нібито відсутність грошей у позивача в повному розмірі-ціни нерухомого майна яке мало бути відчужено, а також водія відповідача, який надавав аналогічні покази з чужих слів також не є достатніми доказами того, що основний договір не був укладений саме з вини позивача.

Як вже зазначалось вище стягнення на користь позивача сплаченого ним авансу є правомірним та не залежить від вини сторін в не укладенні основного договору.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із рішення суду за відсутності переконливих доводів щодо порушення судом норм матеріального чи процесуального права, є неналежними й є явно необґрунтованими, а тому колегія суддів їх відхилила.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з урахуванням мотивів викладених у цій постанові.

Судові витрати

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, відсутні підстави для зміни розподілу витрат на стадії апеляційного провадження відповідно до статей 141, 382 ЦПК України, а витрат відповідача в суді апеляційної інстанції слід покласти на нього.

Керуючись ст. 13, 76-81, 141, 259, 263, 268, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Котенко Юлією Юріївною, - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 29 січня 2026 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова