Провадження № 22-ц/812/53/26
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 січня 2026 року м. Миколаїв

справа № 489/594/25

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Серебрякової Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Повертайленко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником адвокатом Мотельчук Юлією Ігорівною, на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 29 вересня 2025 року під головуванням судді Костюченка Г.С., повне судове рішення складено цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

В січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Позивач зазначав, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від якого мають трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після народження молодшого сина відносини між ними почали погіршуватися, що в результаті призвело до їх фактичного припинення. Офіційно шлюб не розірвано, проте, відповідачка, перебуваючи, на його думку, в стані післяпологової депресії, в тому числі на фоні стресу, що пов`язаний з військовими діями в країні та постійною небезпекою для життя, покинула родину, забравши малого сина, та пішла з дому. Про її місцезнаходження йому не відомо. Старші дочки залишились проживати разом з ним. Як вказав позивач, з того часу, як ОСОБА_2 покинула сім`ю, вона самоусунулася від виховання доньок, не телефонує, не бере участі у матеріальному забезпеченні доньок. Крім того, донька ОСОБА_6 висловила думку, що комфортно почуває себе з ним, що свідчить про відсутність стійкого емоційного зв`язку між відповідачкою та донькою та про те, що вона самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків

З урахуванням викладеного, позивач просив позбавити відповідачку батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 .

Від відповідачки ОСОБА_2 надійшла заява в якій вона визнала позовні вимоги в повному обсязі. Крім іншого зазначила, що її позиція по справі викладена у нотаріальній заяві, яка міститься в матеріалах справи.

Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності достатніх та переконливих доказів, які б свідчили про те, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками по відношенню до доньки та відсутністю наданих доказів протиправної та винної поведінки відповідача по відношенню до дитини.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Мотельчук Ю.І. посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просила скасувати рішення та ухвалити нове, про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги адвокат Мотельчук Ю.І. зазначала, що суд дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачем свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками та, відповідно, відсутність підстав для застосування до ОСОБА_2 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав. Так, наявність винної поведінки відповідачки та її абсолютно свідомий вибір не виконувати свої батьківські обов`язки відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_6 підтверджується поясненнями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які були опитані адвокатом, пояснили, що після народження сина в жовтні 2024 року остання пішла з дому з маленькою дитиною, а доньки проживають з батьком та їх життям остання не цікавиться. Також адвокатом були відібрані пояснення і у самої ОСОБА_2 , в яких вона зазначила, що після того, як народила сина, не може проживати разом з чоловіком та доньками. Перебуває в стані душевного стресу. З доньками та чоловіком конфліктує та зараз не спілкується, разом з родиною не проживає. Бажає спілкуватись тільки з молодшим сином, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_6 та свою згоду оформила нотаріально від 06.03.2025, усвідомлюючи правові наслідки. Відповідно до соціально-психологічного висновку ОСОБА_9 від 20.03.2025, остання як свою сім`ю сприймає себе, батька та сестру ОСОБА_10 . По відношенню до матері відчуває амбівалентні почуття: з одного боку - любов, оскільки матір була добра, вони разом проводили час, з іншого боку - злість, через те, що між нею та матір`ю були непорозуміння та конфлікти, а після народження брата матір пішла з місця спільного проживання, і до даного часу не спілкується, не бачиться та цікавиться її життям. Також в судовому засіданні була допитана в якості свідка ОСОБА_3 , яка пояснила, що після народження братика через кілька тижнів мати пішла з ним з дому, та де вона проживає, їй невідомо. Вихованням неповнолітньої сестри повністю займається батько, та вона також допомагає татові. Щоб мати поверталась не бажає, її сестра ОСОБА_6 також не висловлює бажання спілкуватись з матір`ю. Крім іншого, від відповідачки ОСОБА_2 надійшла заява про те, що вона повідомлена про наявність даної справи та визнає позовні вимоги в повному обсязі. Все вищезазначене свідчить про свідомий вибір відповідачки та підтверджує відсутність її інтересу до дитини та небажання змінювати свою винну поведінку в майбутньому. Саме бездіяльність (винна поведінка) відповідачки призвела до розриву зв`язків між нею та її донькою, та спричинила відповідне ставлення дитини до матері. В судовому засіданні неповнолітня ОСОБА_11 була допитана судом та пояснила, що мати з нею не спілкується, не турбується про її психологічний та фізичний розвиток, матеріальної чи іншої підтримки не надає. Мати пішла з сім`ї через два тижні після народження братика. На теперішній час ОСОБА_6 не виявляє бажання спілкуватись з матір`ю, тому що остання покинула її та сестру. Разом з тим, суд не надав належної уваги думці дитини, її ставленню до матер. Представник позивача вважає необґрунтованим висновок органу опіки та піклування Миколаївської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні неповнолітньої доньки ОСОБА_9 , оскільки він здійснений поверхнево, без оцінки поведінки матері, без аналізу її відношення до доньки, а також без з`ясування думки самої дитини. Також суд залишив поза увагою попередження відповідачці про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, щодо виховання дитини, що в подальшому може слугувати достатньою підставою для позбавлення батьківських прав.

Відповідачка правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

В судовому засіданні до суду апеляційної інстанції сторони та представник третьої особи на з`явились. Від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Мотельчук Ю.І. надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність та про задоволення апеляційної скарги. Клопотань про відкладення судового розгляду від інших учасників справи не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18.09.2004 року (свідоцтво про шлюб Серія НОМЕР_1 ). Подружжя має двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження Серія НОМЕР_2 ) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (свідоцтво про народження Серія НОМЕР_3 ), а також повнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (Посвідчення НОМЕР_4 ).

ОСОБА_3 в судовому засіданні у суді першої інстанції пояснила, що після народження братика через кілька тижнів мати пішла з ним з дому, де вона проживає, їй невідомо. З матір`ю будь-яких стосунків не підтримує. Вихованням неповнолітньої сестри повністю займається батько, вона також допомагає татові.

Заслухана у суді першої інстанції неповнолітня ОСОБА_4 пояснила, що з матір`ю не спілкується, тому що та пішла з сім`ї через два тижні після народження братика. До того як народився брат, стосунки з матір`ю були нормальні. На теперішній час вона не виявляє бажання спілкуватись з матір`ю, тому що ображена на неї.

Згідно пояснень ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які були опитані адвокатом Мотельчук Ю.І. в порядку реалізації п. 7 ч.1 ст. 20 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", після народження сина в жовтні 2024 року фізичний та психологічний стан ОСОБА_2 значно погіршився. Остання пішла з дому з маленькою дитиною, життям доньок не цікавиться, де вона проживає невідомо. Дівчата проживають з батьком, від якого отримують все необхідне.

Адвокатом Мотельчук Ю.І. також були відібрані пояснення від ОСОБА_2 , в яких вона зазначила, що після того, як народила сина, не може проживати разом з чоловіком та доньками. Перебуває в стані душевного стресу. З доньками та чоловіком конфліктує та зараз не спілкується. Разом з родиною не проживає. Бажає спілкуватись тільки з молодшим сином. Їй відомо, що її чоловік звернувся до суду, бажає позбавити її батьківських прав відносно доньки ОСОБА_6 . Вона не заперечує та свою згоду оформила нотаріально від 06.03.2025. Правові наслідки усвідомлює. Наразі неспроможна виконувати батьківські обв`язки відносно доньок.

Свою заяву про визнання позовних вимог ОСОБА_2 оформила нотаріально 06.03.2025, а також подала відповідну заяву до суду.

Згідно характеристики учениці 8-А класу Миколаївського ліцею 41 ОСОБА_4 зарекомендувала себе як старанна, працелюбна і уважна учениця. Батько і сестра дівчини приділяють належну увагу вихованню дитини, беруть активну участь у житті класу.

При цьому вказана характеристика не містить інформації про те, що мати ОСОБА_4 нехтує своїми обов`язками із виховання дитини чи негативно впливає на ОСОБА_6 .

Відповідно до соціально-психологічного висновку, проведеного 20.03.2025 року Миколаївським міським центром соціальних служб психологічного тестування ОСОБА_4 , остання як свою сім`ю сприймає себе, батька та сестру ОСОБА_10 . По відношенню до матері відчуває амбівалентні почуття: з одного боку - любов, оскільки матір була добра, вони разом проводили час, з іншого боку - злість, через те, що між нею та матір`ю були непорозуміння та конфлікти, а після народження брата матір пішла з місця спільного проживання, і до даного часу не спілкується, не бачиться та цікавиться її життям. (Примітка: результати психодіагностичного дослідження відображають стан відношення дитини до матері на момент діагностики та можуть змінюватися під впливом зовнішніх факторів, оскільки дитяча психіка є нестабільною субстанцією та дитина може підпадати під вплив дорослих, яким довіряє) (а.с. 66).

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, зазначений орган вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 58-59).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що. виходячи з встановлених обставин та враховуючи в першу чергу з інтереси дитини, такий захід як позбавлення батьківських прав на теперішній час є передчасним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на нижчевикладене.

Так, відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина перша статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

У рішенні від 16 липня 2015 року справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Іlya Lyapin vs russia» (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено у численних постановах Верховного Суду, зокрема: від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 та інших).

Верховний Суд вказував, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських правяк крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що матеріали справи не містять доказів, що свідчать про необхідність та безальтернативність застосування відносно відповідачки таких крайніх заходів, як позбавлення батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 .

Так, при розгляді даної справи судом першої інстанції встановлено, що до народження молодшої дитини в 2024 році мати брала участь у вихованні своїх дочок. Про це в судовому засіданні заявила сама неповнолітня ОСОБА_11 , пояснивши, що до народження брата у неї були нормальні стосунки з матір`ю. В позові ОСОБА_1 зазначив, що відповідачка, перебуваючи, на його думку, в стані післяпологової депресії, в тому числі на фоні стресу, що пов`язаний з військовими діями в країні та постійною небезпекою для життя, покинула родину, забравши малого сина, та пішла з дому. Сама відповідачка у поясненнях, відібраних адвокатом Мотельчук Ю.І., також зазначила, що після того, як народила сина, не може проживати разом з чоловіком та доньками, перебуває в стані душевного стресу.

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем не доведено беззаперечними і достатніми доказами навмисне нехтування відповідачкою батьківськими обов`язками.

Також суд першої інстанції дав правильну оцінку висловленій ОСОБА_4 думці, оскільки саме по собі негативне ставлення дитини до батька, з огляду на конкретні встановлені обставини даної справи, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки це не відповідає найкращим інтересам дитини.

В соціально-психологічному висновку стосовно неповнолітньої ОСОБА_4 зазначено, що остання по відношенню до матері відчуває амбівалентні почуття, та стан відношення дитини до матері може змінюватися під впливом зовнішніх факторів, оскільки дитяча психіка є нестабільною субстанцією та дитина може підпадати під вплив дорослих, яким довіряє.

У справі відсутні докази неможливості зміни поведінки відповідачки стосовно виконання нею своїх обов`язків з виховання та утримання доньки ОСОБА_6 та відновлення психоемоційних зв`язків з нею.

Посилання апеляційної скарги на необґрунтованість висновку органу опіки та піклування не заслуговують на увагу. Так, зі змісту висновку слідує, що при його прийнятті біли враховані, зокрема соціально-психологічний висновок стосовно ОСОБА_4 , їх характеристика, видана за місцем навчання, заява відповідачки ОСОБА_2 про відсутність заперечень щодо позбавлення її батьківських прав стосовно доньки ОСОБА_6 , та було вирішено, що враховуючи недостатність документів, які підтверджують свідоме невиконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків, виходячи з інтересів дитини позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 буде недоцільним.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідачкою була подана заява про визнання позову про позбавлення її батьківських прав, то слід зазначити наступне.

У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

З огляду на викладене заява ОСОБА_2 про визнання позову про позбавлення її батьківських прав не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, вказавши, що у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини. Також Верховний Суд наголошував, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Верховний Суд виснував, що позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам стосовно дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу,

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), тоді як таких виняткових обставин у цій справі не було встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що на час розгляду справи відсутня виняткова ситуація, яка б дозволила дійти висновку про необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав.

Отже, вирішуючи спір, враховуючи норми матеріального та процесуального права, повністю встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для розв`язання спору, належно оцінивши докази, що містяться у матеріалах справи, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що позивач не довів існування достатніх підстав для застосування до відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, який допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав є недоведеними, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником адвокатом Мотельчук Юлією Ігорівною, залишити без задоволення.

Рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя В.В. Коломієць

Судді Т.В. Серебрякова

Н.О. Тищук

Повна постанова складена 29 січня 2026 року