ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/3823/24 Головуючий суддя І інстанції Овсянніков В. С.
Провадження № 22-ц/818/139/26 Суддя доповідач Яцина В. Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із земельних відносин, з них:
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретарів судового засідання Холод М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури Кравченко Андрія Григоровича на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 березня 2025 року, у справі за позовом Дергачівської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Харківської обласної державної (військової) адміністрації, Державного агентства лісових ресурсів України до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива СП», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про витребування земельної ділянки; визнання недійсним договору оренди; скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки,-

в с т а н о в и в :

Прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської обласної державної (військової) адміністрації, Державного агентства лісових ресурсів України до ОСОБА_1 , ТОВ «Нива СП», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», в якому просив витребувати на користь представника власника - ХОВА з володіння ОСОБА_1 та ТОВ «Нива СП» земельну ділянку площею 0,5378 га з кадастровим номером :01:000:0406, визнати недійсним договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,5378 га з кадастровим номером: :01:000:0406, укладений 01.11.2020 між ОСОБА_1 та ТОВ «Нива СП», зареєстрований 22.12.2022 реєстратором Виконавчого комітету Богодухівської міської ради Харківської області Заяц М.М. (номер запису про інше речове право 48825782), скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки загальною площею 0,5378 га з кадастровим номером :01:000:0406 з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо даної земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що Розпорядженням Дергачівської районної державної адміністрації від 27.02.2004 за №352 затверджено проєкт організації території земельних часток (паїв) колективного сільськогосподарського підприємства «Богодухівське», загальною площею 1030,2494 га, в тому числі: на території Протопопівської сільської ради - 890,9787 га, з них ріллі - 652,6099 га, пасовищ - 211,1841 га, сіножаті - 27,1847 га; на території Вільшанської сільської ради - 139, 2707 га, з них: ріллі - 118,4645 га, пасовищ - 20,8062 га та передано власникам сертифікатів на право на земельну частку (пай) по колективному сільськогосподарському підприємству (згідно списку, що додається) земельні ділянки в приватну власність (в розмірах, згідно додатку) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 873, 0093, з них: ріллі -656,0158 га, пасовищ - 194,1200 га, сіножаті - 22,8735 га, відповідно до проекту організації території земельних часток (паїв) колективного сільськогосподарського підприємства «Богодухівське».

Відповідно до списку громадян-власників сертифікатів на право на земельну частку (пай), громадянину ОСОБА_1 виділено на підставі зазначеного розпорядження земельну ділянку площею 2,7305, з них ріллі - 2,1303; пасовищ 0,5378; сіножаті - 0,0624.

На підставі вказаного розпорядження громадянином ОСОБА_1 отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ХР №023834, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 57.

Вказаним державним актом посвідчено право власності на три земельні ділянки:

- земельна ділянка з кадастровим номером: 632281000:01:000:0724, площею 0,0624 га;

- земельна ділянка з кадастровим номером: :01:000:0406, площею 0,5378 га;

- земельна ділянка з кадастровим номером: :01:000:0123, площею 2,1303 га.

Таким чином, станом на теперішній час земельна ділянка з кадастровим номером: :01:000:0406, площею 0,5378 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, перебуває у власності ОСОБА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.04.2024 №373505897 та Поземельною книгою на земельну ділянку з кадастровим номером: :01:000:0406.

Позивач вказує, що окружною прокуратурою встановлено, що вищезазначена земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0406 сформована та вибула у приватну власність на підставі рішення Дергачівської районної державної адміністрації від 27.02.2004 №352 всупереч вимогам земельного і лісового законодавства, оскільки в силу положень ст. ст. 20, 57, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України спірна земельна ділянка належить до земель державної власності лісогосподарського призначення та повинна використовуватись для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України.

Відповідно до інформації філії «Жовтневе лісове господарство» ДП «Ліси України» від 16.02.2024 №225/285 згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування (1990 року) земельна ділянка з кадастровим номером 632281000:01:000:0406 перебуває в межах кварталу №136 виділ №9 Мерчанського лісництва Філії «Жовтневе лісове господарство» ДП «Ліси України». З вказаного періоду і по теперішній час зміни площі земель відповідного кварталу та виділу не відбувались, що посвідчується в тому числі, Планшетом лісокористування №5 від 1990 року. ДП «Ліси України» не отримувало рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про вилучення, припинення права постійного користування, про передачу прав на вказану земельну ділянку. Крім того, ДП «Ліси України» не здійснювало відмову або припинення права постійного користування на дану земельну ділянку не отримувало грошових коштів з відшкодування втрат лісогосподарського виробництва.

Водночас, відповідно до інформації ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» згідно матеріалів лісовпорядкування 2006 року та 2021 року, земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0406 знаходиться в межах кв. 136 виділ 9 Мерчанського лісництва ДП «Жовтневе лісове господарство» ДП «Ліси України», площа перетину земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0406 з межами лісництва становить 0,5378 га, з загальної площі ділянки 0,5378 га.

Зазначає, що Українське Державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання Укрдержліспроект засноване на державній власності, створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України від 30.09.1991 за № 119, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України. ДП Харківська державна лісовпорядна експедиція входить до складу ВО Укрдержліспроект.

Відповідно до п. 3.2.8 статуту ВО Укрдержліспроект ДП Харківська державна лісовпорядна експедиція (як відповідний підрозділ), окрім інших функцій, забезпечує при лісовпорядкуванні лісового фонду формування повидільних й інтегрованих банків даних, які містять лісотаксаційну, топографо-геодезичну і картографічну інформацію, з наступним формуванням і веденням державного лісового кадастру.

Отже, інформація, надана ДП Харківська державна лісовпорядна експедиція щодо факту накладення спірної земельної ділянки на землі ДП Жовтневе лісове господарство (нині ДП Ліси України) є належним підтвердженням вказаних обставин, надана уповноваженим суб`єктом, який безпосередньо володіє необхідними знаннями та технічними можливостями для обробки інформації з державних лісового та земельного кадастрів.

Таким чином, відомості щодо розташування земель лісового фонду, надані ВО «Укрдержліспроект», як єдиним на території України суб`єктом, що виконує лісовпорядні роботи, є належними доказами щодо розташування таких земельних ділянок, оскільки об`єднання володіє інформацією про лісовпорядкування.

Прокуратурою таким чином було встановлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0406, площею 0,5378 га, відноситься до земель лісогосподарського призначення.

Як вбачається з листа Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 11.01.2024, земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0406 розташована за межами населених пунктів на території Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області.

Таким чином, згідно з наведеними приписами вилучення спірної земельної ділянки державної власності, що віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні філії «Жовтневе лісове господарство» ДП «Ліси України», і передання у власність таких ділянок належало до повноважень Харківської обласної державної адміністрації.

Враховуючи те, що Харківською обласною державною (військовою) адміністрацією рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки лісогосподарського призначення не приймалося, то перебування у приватній власності земельної ділянки з кадастровим номером: :01:000:0406, що належить до земель державної власності лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства суперечить наведеним вимогам законодавства.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Законодавчо визначеним розпорядником та органом, що реалізує права власника на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення державної власності, що знаходиться за межами населених пунктів на території Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області, є Харківська обласна військова (державна) адміністрація.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Земельна ділянка лісогосподарського призначення площею 0,5378 га, що перебуває на праві постійного користування у Філії «Жовтневе лісове господарство» ДП «Ліси України» (квартал 136 виділ 9 Мерчанського лісництва) вибула з державної власності у приватну власність ОСОБА_1 внаслідок прийняття Дергачівською районною державною адміністрацією розпорядження від 27.02.2004 №2352 з порушенням вимог ч. 2 ст. 20, ч. 3,4 ст. 142, ч. 2 ст. 149, п. «ґ» ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст 56, ч. 5 ст. 116, ч. З ст. 122 ЗК України.

Відтак відсутність спрямованого на відчуження земельної ділянки рішення повноважного органу державної влади - Харківської обласної військової (державної) адміністрації - означає, що держава, як власник, волю на відчуження цієї ділянки не виявляла.

Таким чином, земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею - без прийняття ним відповідного рішення. І оскільки держава в особі Харківської обласної військової (державної) адміністрації не розпорядилася земельною ділянкою у передбачений законом спосіб, Дергачівська районна державна адміністрація відчужила її без вираження на це волі власника.

Оскільки спірна земельна ділянка, з кадастровим номером :01:000:0406 площею 0,5378 га, яка на даний час належить ОСОБА_1 , сформована за рахунок земель лісового фонду державної власності та вибула із державної власності внаслідок прийняття незаконного розпорядження Дергачівської районної державної адміністрації від 27.02.2004 №352 - існують всі правові підстави для витребування її з незаконного володіння відповідача на підставі ст. 387 Цивільного кодексу України, оскільки повернення земельної ділянки лісового фонду із приватної власності, безумовно становить державний та суспільний інтерес.

Отже, держава як власник спірного майна делегувала Дергачівській районній державній адміністрації повноваження щодо здійснення права комунальної власності від імені територіальної громади, в її інтересах, виключно у спосіб тау межах повноважень, передбачених законом.

Разом з тим, здійснення Дергачівською районною державною адміністрацією своїх повноважень, зокрема розпорядження землею не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, дає підстави для витребування державою її майна від добросовісного набувача відповідно до ст. 387 ЦК України.

Отже, у цьому випадку, правильним способом захисту порушеного права є звернення до суду з віндикаційним позовом в порядку, визначеному ст ст. 387, 388 Цивільного кодексу України.

Крім того, окружною прокуратурою встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0406 перебуває в оренді у ТОВ «Нива СП» на підставі договору оренди від 01.01.2020.

Оскільки Дергачівська районна державна адміністрація не була уповноваженим органом на прийняття рішення щодо відчуження земельно ділянки лісового фонду, то і відповідач на підставі такого рішення у встановленому законом порядку права власності на земельну ділянку не набув, а отже і не міг у подальшому передати її в користування іншим особам.

Враховуючи, що державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 проведено на підставі незаконного рішення Дергачівської районної державної адміністрації, то вищевказаний договір оренди земельної ділянки є недійсним з моменту його укладення, у зв`язку з тим, що земельна ділянка вибула з власності територіальної громади незаконно, з допущенням порушень вимог чинного законодавства, то укладений договір оренди земельної ділянки підлягає визнанню недійсними в судовому порядку, в зв`язку з чим спірна земельна ділянка підлягає витребуванню (поверненню) на користь Харківської обласної державної адміністрації.

Витребування спірної земельної ділянки ще й у орендаря, який виступає володільцем та користувачем земельної ділянки, тобто останнім набувачем, відповідатиме меті віндикаційного позову, спрямованого на захист прав власника майна.

Державній реєстрації підлягає як право власності, так і похідні від права власності речові права на нерухоме майно. Разом із тим, внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду про задоволення віндикаційного позову лише щодо останнього власника ніяким чином не може призвести до зміни чи скасування запису про похідні від права власності речові права на вказане майно, яким розпорядилася особа, яка не мала права цього робити, оскільки є володіючим невласником.

Таким чином, повернення земельної ділянки у володіння власника (титульного володільця) в повній мірі не відбувається, якщо існують зареєстровані обмеження щодо володіння таким майном у вигляді запису про похідне від права власності право користування земельною ділянкою, й земельна ділянка не повертається у фактичне володіння з можливістю власника нею як користуватися, так і розпоряджатися.

На цей час, тимчасовим володільцем спірної земельної ділянки виступає ФГ «Нива СП».

Витребування спірної ділянки тільки від її нинішнього власника ( ОСОБА_1 ) не призведе до поновлення прав держави, оскільки перехід права власності за рішенням суду автоматично не припиняє договору оренди та, тим більше, не зобов`язує орендаря повернути об`єкт оренди його законному власнику.

Отже, врахувавши те, що на теперішній час спірна земельна ділянка перебуває у користуванні на умовах оренди, остання має бути витребувана ще й від теперішнього володільця (ТОВ «НИВА СП») з підстав, передбачених ч. 1ст. 388 ЦК України, оскільки вибула з володіння поза волею власника.

З урахуванням того, що ОСОБА_1 не набув правомочностей власника, у зв`язку з чим не був уповноваженим передавати земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0406, договір оренди земельної ділянки суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, спрямований на незаконне заволодіння майном (на той час) держави, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Враховуючи, що вищезгадана спірна земельна ділянка, в даний період, мала б перебувати у власності Харківської обласної державної адміністрації, тому витребування земельної ділянки з незаконного володіння відповідачів та визнання договору оренди недійсним дозволить відновити права та інтереси єдиного правомочного власника спірної земельної ділянки.

Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Зазначено, що прийняття Дергачівською районною державною адміністрацією рішення поза межами наданих їй повноважень, призвело до проведення державної реєстрації спірної земельної ділянки в ДЗК як земельної ділянки комунальної форми власності з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Таким чином, захистити право власника на земельну ділянку лісового фонду можливо лише за сукупності наступних способів захисту: витребування земельної ділянки з незаконного володіння та скасування державної реєстрації земельної ділянки в ДЗК.

Також вказано, що такі вимоги є пропорційним втручанням у право власності відповідача та відповідає відповідним висновкам ЄСПЛ у релевантних справах щодо захисту права на мирне володіння майном.

Щодо строків позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

З листа від Харківської обласної військової (державної) адміністрації від 02.05.2024, на повідомлення прокурора вбачається, що Харківська ОВА про вилучення зазначених у листах земельних ділянок із земель державної власності та передачі їх у приватну власність дізналася лише після отримання відповідного повідомлення від Дергачівської окружної прокуратури від 21.02.2024 № 57-112-649вих-24.

Крім того, варто зазначити, що Харківська ОВА не приймала рішення про розпорядження земельними ділянками лісового фонду в межах кварталу 136 виділу 9 Мерчанського лісництва Філії «Жовтневе лісове господарство» ДП «Ліси України», а тому не була обізнаною про порушення вимог земельного та лісового законодавства за даним фактом.

Також, як вбачається з листа Філії «Жовтневе лісове господарство» ДП «Ліси України» від 16.02.2024, про протиправне вилучення даних земельних ділянок їм стало відомо за результатами розгляду листа окружної прокуратури від 31.01.2024 №57-112-319вих-24.

У той же час, про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2024 році шляхом аналізу Публічної кадастрової карти та Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Так за наслідками вказаного вивчення окружною прокуратурою розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000023 від 05.02.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.

Зважаючи на викладене, установлений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності щодо захисту права власності в судовому порядку позивачами не пропущений.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Підстави для звернення до суду прокурора визначені у ч. З ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до норм якої прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Аналіз вказаної статті Закону дає підстави дійти до висновку що «інтереси держави» (як загальне поняття) являють собою комплекс прав та законних інтересів як в цілому держави України (або народу України), так і інтереси окремої територіальної громади.

Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у земельних правовідносинах діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок. Реалізуючи ці повноваження, вказані органи вступають у правовідносини з юридичними та фізичними особами.

Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).

Порушення інтересів держави полягає в безпідставному вибутті із володіння держави земельної ділянки лісового фонду, а саме незаконній передачі у власність суб`єкту господарювання земельної ділянки державного лісового фонду, чим підривається авторитет держави в особі органів виконавчої влади, які уповноваженні на виконання функцій держави та реалізації державної політики на конкретній території.

Звернення прокурора до суду у спірних правовідносинах спрямоване саме на припинення незаконної діяльності органів місцевого самоврядування та зміцнення авторитету держави, а також відновлення законності при вирішенні суспільно значимого питання з урахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників, оскільки прийняття незаконних рішень органами виконавчої влади порушує рівновагу у соціально-економічних відносинах та негативно впливає на зміцнення їх авторитету у суспільстві.

До розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абз. 3 п.12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади (абз.1 п.12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України).

Відповідно до п. 2 ч. 11 ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», п. 5 ч. І ст. 31 Ж України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належить, зокрема, передання у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

Вилучення спірної земельної ділянки, що віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП «Жовтневе лісове господарство», і передача у власність такої ділянки, на теперішній час належить до повноважень Харківської обласної військової (державної) адміністрації.

Вилучення з порушенням земельного законодавства земель лісового фонду, зміна їх цільового призначення та передача у приватну власність без належних на те законодавчих підстав, загрожує порушенню використання земельної ділянки не за цільовим призначенням та порушує інтереси держави в особі Харківської обласної військової (державної) адміністрації.

Відповідно до Указу Президента України №№ 64/2022 від 24.02.2022, дію якого неодноразово продовжено низкою Указів, в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України №68/2022 «Про утворення військових адміністрацій» для здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку утворено на базі існуючих районних державних адміністрацій відповідні районні військові адміністрації.

У зв`язку з утворенням районних військових адміністрацій відповідні районні державні адміністрації та голови таких адміністрацій набувають статусу відповідних районних військових адміністрацій та начальників таких військових адміністрацій.

Відповідно до п. 26 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» військові адміністрації населених пунктів на відповідній території здійснюють повноваження із вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Враховуючи набуття Харківською обласною державною адміністрацією статусу військової та продовження дії воєнного стану в Україні, уповноваженим органом у спірних правовідносинах є Харківська обласна військова (державна) адміністрація.

Для здійснення представництва інтересів держави не має значення, з яких причин (об`єктивних чи суб`єктивних) орган державної влади не здійснив захист державних інтересів. Важливо лише те, що такий захист не здійснено.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Листом № 57-112-649вих24 від 21.02.2024 окружною прокуратурою в порядку ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» повідомлено Харківську обласну військову (державну) адміністрацію про виявлені порушення.

У відповідь на вказане повідомлення з Харківської обласної військової (державної) адміністрації надійшов лист від 08.03.204, в якому адміністрація повідомила, що питання дотримання вимог земельного законодавства в частині використання земель лісогосподарського призначення не відноситься до повноважень юридичного департаменту Харківської обласної військової адміністрації.

Таким чином, не зважаючи на те, що окружною прокуратурою повідомлено Харківську обласну військову (державну) адміністрацію про виявлені порушення, та маючи відповідні повноваження щодо їх усунення, відповідні заходи до цього часу не вжито, що вказує на бездіяльність вказаного органу.

Крім того, відповідно до п. п. 1, 3 Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 №521, Державне агентство лісових ресурсів України (Держлісагентство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства, до основних завдань якого належить реалізація державної політики у сфері лісового та мисливського господарства.

Згідно з п.7 цього Положення Державне агентство лісових ресурсів України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

За змістом п. 4 вказаного Положення Управління відповідно до покладених на них завдань: здійснюють державний контроль за дотриманням вимог нормативно-правових актів щодо ведення лісового господарства (крім державного контролю з карантину рослин та у сфері захисту рослин); організовують збір інформації для ведення лісовпорядкування, обліку лісів, державного лісового кадастру та державного кадастру мисливських тварин, що перебувають на території України; забезпечують організацію ведення лісовпорядкування та впорядкування мисливських угідь; погоджують в установленому порядку надання лісів у постійне користування, а також лісів державної та комунальної власності в довгострокове тимчасове користування; затверджують матеріали лісовпорядкування.

Прокурор зазначив, що до моменту звернення до суду, він звертався до Державного агентства Лісових ресурсів України із запитом щодо вжиття заходів представницького характеру (лист від 21.02.2024 №57-112-648вих24).

На теперішній час відповідь на вказаний лист до окружної прокуратури не надійшла, що свідчить про бездіяльність компетентного органу.

Разом з тим, відсутність претензійно-позовної роботи з боку компетентних органів свідчить про нездійснення останніми покладених на них законом обов`язку із захисту державних інтересів у сфері раціонального використання і охорони земель.

Отже, у цьому випадку встановлено наявність підстав для представництва прокуратурою інтересів держави в суді, оскільки уповноваженим органом відповідні заходи з метою захисту інтересів держави не вживаються, а отже прокурор є не альтернативним, а єдиним суб`єктом, який наділений повноваженнями щодо захисту' інтересів держави, що становить виключний випадок, коли останній має не тільки право, але й обов`язок звернутися до суду для захисту її інтересів.

Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.09.2022 № 1003 «Деякі питання реформування управління лісової галузі» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Державного агентства лісових ресурсів, у тому числі і ДП «Жовтневе лісове господарство».

Пунктами 4, 5 вказаної Постанови погоджено з пропозицією Державного агентства лісових ресурсів щодо утворення державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» та приєднання до нього спеціалізованих державних лісогосподарських підприємств. Також установлено, що державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником: майна, прав та обов`язків спеціалізованих державних лісогосподарських підприємств, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів, що реорганізуються; права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, затверджених матеріалів лісовпорядкування тощо.

Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 28.10.2022 № 856 «Про припинення державного підприємства «Жовтневе лісове господарство» та затвердження складу Комісії з припинення» ДП «Жовтневе лісове господарство» припинено шляхом реорганізації, а саме - приєднання до державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», визначено, що державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником прав та обов`язків ДП «Жовтневе лісове господарство».

Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 10.01.2023 №92 затверджено передавальний акт державного підприємства «Жовтневе лісове господарство» відповідно до якого правонаступництво щодо всього майна, усіх прав та обов`язків ДП «Жовтневе лісове господарство» переходить до державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».

Враховуючи, що розгляд вказаної справи безумовно вплине на права та обов`язки ДП «Ліси України», ця особа залучена до розгляду справи як третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору.

На підставі вищевказаного прокурор просив задовольнити позовні вимоги.

Представником відповідача ТОВ «Нива СП» адвокатом Янковським С.А. надано до суду відзив на позовну заяву, в яких він просив відмовити у задоволенні позову з наступних підстав.

Вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, звернувшись до суду лише у 2024 році, оскільки ОСОБА_1 отримав державний акт серії ХР №023834 ще 27.12.2006 року на підставі Розпорядження голови Дергачівської райдержадміністрації №352 від 27.09.2004 року, а договір оренди земельної ділянки, укладений між ТОВ «Нива СП» та ОСОБА_1 у 22.12.2020. Тобто, з моменту винесення Розпорядження, набуття права власності на земельну ділянку та укладання договору пройшло більш ніж три роки, що є підставою для застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Наголошує про недоведеність прокурором підстав для представництва інтересів держави у цій справі.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що прокурор перед зверненням до суду перевірив, що захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження

Позивач не довів, не підтвердив належними та допустимими доказами обставини, за якими можливе витребування оспорюваної земельної ділянки з володіння ОСОБА_1 . Всі доводи та зазначення у позові ґрунтуються на припущеннях та хибних даних позивача.

Щодо стягнення з відповідачів суми судового збору сплаченого органом прокуратури, зазначає наступне, що відповідно до Постанови Верховного Суду від 08.05.2024 у справі № 240/17530/23 вказано про наступне: «З урахуванням наведеного об`єднана палата КАС ВС дійшла висновку про те, що передбачене статтею 140 КАС України правило щодо присудження витрат спрацьовує, якщо позивачем є фізична або юридична особа, яка не є суб`єктом владних повноважень. Якщо позивачем є суб`єкт владних повноважень, незалежно від результату розгляду справи не підлягають відшкодуванню понесені ним судові витрати, окрім судових витрат суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 29 серпня 2022 року у справі № 826/16473/15».

Просила застосувати до позовної заяви наслідки спливу строку позовної давності, а також відмовити позивачам в позовних вимогах в повному обсязі та закрити провадження у справі.

Прокурор Дергачівської окружної прокуратури Харківської області у відповіді на відзив відхилив зазначені у відзиві заперечення та наполягав на доводах позову.

Від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшла заява, в якій він також просив застосувати до позовної заяви наслідки спливу строку позовної давності, а також відмовити у позовних вимогах в повному обсязі та закрити провадження у справі.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 21 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд вказав, що у даному випадку сплив трирічний строк позовної давності. Крім того, не було заявлено вимог до орендаря спірної земельної ділянки, тому висунуті позовні вимоги не є ефективними для захисту порушеного права.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, заступник керівника Харківської обласної прокуратури в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у даній цивільній справі прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі: Харківської обласної державної адміністрації, Державного агентства лісових ресурсів України.

Таким чином, під час вирішення питання щодо початку строків позовної давності слід встановити, коли саме дізналися про порушення прав позивачі, в інтересах яких виступає прокурор.

Харківська обласна державна адміністрація не могла знати про порушення її прав, оскільки рішення, яким передано в приватну власність земельну ділянку лісового фонду, прийнято Дергачівською районною державною адміністрацією.

Водночас, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що Харківська обласна державна адміністрація, за захистом інтересів якої звернувся прокурор, знала або мала можливість дізнатися про порушення її прав до моменту повідомлення про виявлені порушення листом Дергачівської окружної прокуратури від 21.02.2024 № 57-112- 649вих-24. Отже, строк для звернення до суду (29.05.2024 дата подачі позову) з позовом в інтересах Харківської обласної державної адміністрації пропущено не було.

Відповідно до ст. 1 Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 № 458/2011, Державне агентство лісових ресурсів України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України, входить до системи центральних органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері лісового та мисливського господарства.

Згідно з вимогами ст. 7 цього Положення, Державне агентство лісових ресурсів України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республиці Крим, областях, місті Києві та Севастополі. Пунктом 4 ст. 4 цього Положення передбачено, що Держлісагентство України здійснює державне управління в галузі ведення лісового і мисливського господарства, а також державного контролю за додержанням законодавства з ведення лісового господарства.

Як вбачається з листа Державного агентства лісових ресурсів України від 12.07.2024 № 12-12/3880-24, Держлісагентству стало відомо про порушення його інтересів з листа Дергачівської окружної прокуратури від 16.04.2024 № 57-112- 1400вих-24. Таким чином, строк для звернення до суду (29.05.2024 дата подачі позову) з позовом в інтересах Державного агентства лісових ресурсів України пропущено не було.

У даній справі суспільний інтерес обумовлюється необхідністю відновлення законності у сфері землекористування, зокрема, інтересів суб`єкта права загальнодержавної власності Українського народу щодо повернення земель у законні умови їх використання. Таким чином, оскарження судового рішення у даній справі спрямовано на дотримання принципу верховенства права, закріпленого в ст. 8 Конституції України, задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності використання земельної ділянки, що перебуває під особливою охороною держави, оскільки правовідносини, пов`язані з попередженням незаконного вибуттям земель лісового фонду із державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес та повністю відповідають функціям прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції своє рішення мотивував наступним.

Оскільки Дергачівська районна державна адміністрація не була уповноваженим органом на прийняття рішення щодо відчуження земельно ділянки лісового фонду, то і відповідач на підставі такого рішення у встановленому законом порядку права власності на земельну ділянку не набув, а отже - не міг у подальшому передати її в користування іншим особам.

Таким чином, враховуючи, що державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 проведено на підставі незаконного рішення Дергачівської районної державної адміністрації, то вищевказаний договір оренди земельної ділянки є недійсним з моменту його укладення.

Таким чином, у зв`язку з тим, що земельна ділянка вибула з власності територіальної громади незаконно, з допущенням порушень вимог чинного законодавства, то укладений договір оренди земельної ділянки підлягає визнанню недійсними в судовому порядку, в зв`язку з чим спірна земельна ділянка підлягає витребуванню (поверненню) на користь Харківської обласної державної адміністрації.

Витребування спірної ділянки тільки від її нинішнього власника ( ОСОБА_1 ) не призведе до поновлення прав держави, оскільки перехід права власності за рішенням суду автоматично не припиняє договору оренди та, тим більше, не зобов`язує орендаря повернути об`єкт оренди його законному власнику.

Отже, врахувавши те, що на теперішній час спірна земельна ділянка перебуває у користуванні на умовах оренди, остання має бути витребувана ще й від теперішнього володільця (ТОВ «НИВА СП») з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, оскільки вибула з володіння поза волею власника.

Ефективним способом захисту порушених інтересів держави у даному випадку є витребування спірної земельної ділянки як у ОСОБА_1 , так і у фактичного її володільця ТОВ «Нива СП» на підставі ст. 388 ЦК України.

Разом з тим, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності.

Прокурор зазначає, що Харківська ОДВА не приймала рішення про виділення цієї земельної ділянки ОСОБА_1 , а отже і не знала про порушення вимог законодавства при вирішенні питання щодо виділу цієї земельної ділянки; філія «Жовтневе лісове господарство» ДП «Ліси України» довідалася про цю обставину у лютому 2024 року після отримання листа від прокуратури, а прокуратурі стало відомо про це у 2024 році шляхом аналізу Публічної кадастрової карти та Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.25 позову), а отже вважає, що строк позовної давності не пропущено.

Статтею 47 ЛК України передбачено, що лісовпорядкування в лісах усіх форм власності сумарною площею 100 гектарів і більше для кожного з постійних користувачів і власників лісів є обов`язковим на всій території України та здійснюється один раз на 10 років державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Лісовпорядкування в лісах усіх форм власності сумарною площею до 100 гектарів для кожного з постійних лісокористувачів і власників лісів є обов`язковим на всій території України та здійснюється один раз на 20 років підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності за єдиною системою у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З листа філії «Жовтневе лісове господарство» ДП «Ліси України» вбачається, що ДП «Жовтневе лісове господарство» проведено Базове лісовпорядкування у 1990 році та у подальшому у 2006 році; станом на період 2004 року час виділення земельної ділянки діяли матеріали Базового лісовпорядкування 1990 року (а.с. 82).

Прокурором також не доведено наявності інших чинників, що, відповідно до вищенаведених висновків Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 (п.80 постанови), мають враховуватися при визначенні розумності строку подання прокурором позову чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Посилання прокурора, що про порушення законодавства при виділенні ОСОБА_1 цієї земельної ділянки йому стало відомо лише у 2024 році шляхом аналізу Публічної кадастрової карти та Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно суд не розцінює як поважну причину не звертатися до суду з відповідним позовом протягом 20 років.

Відповідачами заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності і суд вважає, що наявні підстави для застосування таких наслідків.

Судова колегія в цілому погоджується з такими висновками суду першої інстанції щодо застосування наслідків спливу позовної давності, який суд першої інстанції обґрунтовано та відповідно до відповідних норм матеріального права застосував у даній справі, що доводами апеляційної скарги не спростовано.

Так, відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, в тому числі землі лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).

Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно із частиною першою пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (2009 рік), до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель водного фонду, історико-культурного, лісогосподарського, оздоровчого, рекреаційного, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.

Відповідно до частини першої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (частина сьома статті 118 ЗК України).

Згідно із статтею 50 Закону України «Про землеустрій» у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частинами першою, другою та четвертою статті 20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Відповідно до статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина перша статті 1 ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства (стаття 5 ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 63 ЛК України ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 55 ЗК України).

Згідно зі статтями 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5,0 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Водночас у частині другій статті 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства.

Відповідно до статті 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

За змістом статей 181-184, 202-204 ЗК України, Законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру -це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Тобто при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIIІ «Прикінцеві положення» ЛК України.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

За загальним правилом, закріпленим у статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, підлягає встановленню, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що розпорядженням Дергачівської районної державної адміністрації від 27.02.2004 №352 затверджено проект організації території земельних часток (паїв) колективного сільськогосподарського підприємства «Богодухівське», загальною площею 1030,2494 га, в тому числі: на території Протопопівської сільської ради - 890,9787 га, з них ріллі - 652,6099 га, пасовищ - 211,1841 га, сіножаті - 27,1847 га; на території Вільшанської сільської ради - 139, 2707 га, з них: ріллі - 118,4645 га, пасовищ - 20,8062 га та передано власникам сертифікатів на право на земельну частку (пай) по колективному сільськогосподарському підприємству (згідно списку, що додається) земельні ділянки в приватну власність (в розмірах, згідно додатку) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 873, 0093, з них: ріллі - 656,0158 га, пасовищ - 194,1200 га, сіножаті - 22,8735 га, відповідно до проекту організації території земельних часток (паїв) колективного сільськогосподарського підприємства «Богодухівське».

Відповідно до списку громадян-власників сертифікатів на право на земельну частку (пай), громадянину ОСОБА_1 виділено на підставі зазначеного розпорядження земельну ділянку площею 2,7305, з них ріллі - 2,1303; пасовищ 0,5378; сіножаті - 0,0624.

На підставі вказаного розпорядження громадянином ОСОБА_1 отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ХР №023834, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 57 Вказаним державним актом посвідчено право власності на три земельні ділянки:

- земельна ділянка з кадастровим номером: 632281000:01:000:0724, площею 0,0624 га;

- земельна ділянка з кадастровим номером: :01:000:0406, площею 0,5378 га;

- земельна ділянка з кадастровим номером: :01:000:0123, площею 2,1303 га.

Станом на теперішній час земельна ділянка з кадастровим номером: :01:000:0406, площею 0,5378 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, перебуває у власності ОСОБА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.04.2024 №373505897 та Поземельною книгою на земельну ділянку з кадастровим номером: :01:000:0406 (а.с. 46).

Відповідно до інформації філії «Жовтневе лісове господарство» ДП «Ліси України» від 16.02.2024 №225/285 згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування (1990 року) земельна ділянка з кадастровим номером 632281000:01:000:0406 перебуває в межах кварталу МІ36 виділ №9 Мерчанського лісництва Філії «Жовтневе лісове господарство» ДП «Ліси України» (а.с. 82-83).

Відповідно до інформації ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» згідно матеріалів лісовпорядкування 2006 року та 2021 року, земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0406 знаходиться в межах кв. 136 виділ 9 Мерчанського лісництва ДП «Жовтневе лісове господарство» ДП «Ліси України», площа перетину земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0406 з межами лісництва становить 0,5378 га, з загальної площі ділянки 0,5378 га (а.с. 74-75).

Отже, інформація, надана ДП Харківська державна лісовпорядна експедиція щодо факту накладення спірної земельної ділянки на землі ДП Жовтневе лісове господарство (нині ДП «Ліси України») є належним підтвердженням вказаних обставин, надана уповноваженим суб`єктом, який безпосередньо володіє необхідними знаннями та технічними можливостями для обробки інформації з державних лісового та земельного кадастрів.

Оскільки спірна земельна ділянка, з кадастровим номером :01:000:0406 площею 0,5378 га, яка на даний час належить ОСОБА_1 , сформована за рахунок земель лісового фонду державної власності та вибула із державної власності внаслідок прийняття незаконного розпорядження Дергачівської районної державної адміністрації від 27.02.2004 №352 - існують всі правові підстави для витребування її з незаконного володіння відповідача на підставі ст. 387 Цивільного кодексу України, оскільки повернення земельної ділянки лісового фонду із приватної власності, безумовно становить державний та суспільний інтерес.

Отже, держава як власник спірного майна делегувала Дергачівській районній державній адміністрації повноваження щодо здійснення права комунальної власності від імені територіальної громади, в її інтересах, виключно у спосіб тау межах повноважень, передбачених законом.

Разом з тим, здійснення Дергачівською районною державною адміністрацією своїх повноважень, зокрема розпорядження землею не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, дає підстави для витребування державою її майна від добросовісного набувача відповідно до ст. 387 ЦК України.

Окружною прокуратурою встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0406 перебуває в оренді у ТОВ «Нива СП» на підставі договору оренди від 01.01.2020 (а.с. 46-59).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для повернення спірної земельної ділянки у власність держави, оскільки остання вибула з володіння держави поза її волею. Однак, такий спосіб захисту у даному випадку не можна вважати належним, з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); постанова Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України).

Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, зокрема землями сільськогосподарського призначення, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна.

Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.

При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19, пункт 33) та від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 49).

Також слід відзначити, що у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31), від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (пункт 11.12)).

Рішення суду щодо належності спірної земельної ділянки до державного лісового фонду не оскаржується, а тому відповідно до ст. 367 ЦПК України в цій частині висновки суду не перевіряються.

Щодо строків позовної давності, судова колегія зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що прокурор виконує субсидіарну роль звертаючись до суду із позовом в інтересах органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Матеріали справи дійсно не містять належних та допустимих доказів того, що особи за захистом інтересів яких звернувся прокурор (Державне агентство лісових ресурсів України або Харківська обласна державна адміністрація), не знали та не мали можливості вчасно дізнатися про порушення державної власності на землі лісного фонду.

У даній справі встановлено, що незаконне рішення щодо приватизації земельної ділянки було вчинено органом державної влади районною державною адміністрацією. Той факт, що вказаний державний орган не мав для цього відповідних повноважень - не виправдовує тривалу бездіяльність інших, компетентних державних органів (ХОДА, Державне агентство лісових ресурсів України тощо), які на день виникнення спірних правовідносин діяли від імені держави власника цієї землі, а тому зобов`язані були діяти своєчасно та ефективно, як передбачено принципами „добропорядного врядування (good governance).

На виконання вимог Конституції України держава має втілювати у своїй діяльності конституційний принцип її відповідальності перед людиною та посутньо пов`язаний із ним принцип „добропорядного врядування (good governance), що полягає в обов`язку держави втілити у своїй діяльності фундаментальні засади побудови, організації та реалізації державної влади для утвердження правдивої демократії, додержання людських прав та верховенства права (правовладдя) як загальноєвропейських цінностей (див. п. 4.7 рішення КС України від 16 листопада 2022 року№ 9-р(II)/2022, справа щодо непорушності права власності).

При цьому колегія суддів звертає увагу на вимоги доктрини «добропорядного врядування» у цивільному праві спираються на загальні принципи цивільного законодавства, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України (справедливість, добросовісність та розумність) та комплексний принцип верховенства права, ст. 10 ЦПК України, ст. 8 Конституції України, елементами якого є принципи пропорційності та правової визначеності.

У даній справі відсутні відомості про те, що власник спірної земельної ділянки, яка була ним отримана у приватну власність внаслідок розпаювання земель відповідного сільськогосподарського підприємства більше ніж двадцять років тому, - знав про перевищення повноважень районною державною адміністрацією, або що спірна земельна ділянка перебувала у державній власності та внаслідок цього не підлягала розпаюванню.

Такий обов`язок контролю за землями лісогосподарського призначення покладається на відповідні державні органи, а не на приватних осіб. Право прокурора для звернення до суду з огляду на тривалу, більше ніж двадцятирічну бездіяльність, не може це не враховувати, оскільки це право на звернення до суду є похідним від такої бездіяльності державних органом. Той факт, що ХОДА та прокурор дізнався про обставини цієї справи лише у 2024 році не може бути розумним виправданням, оскільки принцип «добропорядного врядування» зобов`язує усі державні органи діяти вчасно.

Інший підхід для визначення початку перебігу строку позовної давності нівелює принцип правової визначеності у цивільних правовідносинах, який проявляє себе зокрема у правових наслідках спливу позовної давності, визначених у ч. 4 ст. 267 ЦК України, та покладає на приватних учасників цивільних відносин непропорційний тягар контролю на законністю дій державних органів, що ніяким законом у даному випадку не передбачено.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що у контексті обставин цієї справи про відсутність реєстрації у публічних державних реєстрах належність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду, - відповідачі, на відміну від компетентних державних органів, - не мають доступу до вищевказаних документів, які підтверджують дійсну належність спірної земельної ділянки до лісового фонду.

За таких обставин відповідачі не можуть нести відповідальність за відсутність належної організації обліку спірної земельної ділянки при розпаюванні земель сільськогосподарського підприємства, а наявні недоліки та помилки державного управління при цьому не можуть вправлятися за рахунок її добросовісного набувача.

Конституційний Суд України в Рішенні від 18 червня 2020 року № 5-р(II)/2020 зазначив: „ однією з вимог принципу верховенства права (правовладдя) є вимога юридичної визначеності (як принцип), на що Конституційний Суд України неодноразово вказував у своїх висновках і рішеннях. Принцип юридичної визначеності є істотно важливим у питаннях дієвості верховенства права (правовладдя).

Одним зі складових елементів загального принципу юридичної визначеності є вимога (як принцип) передбачності приписів права (абзац перший, перше речення абзацу другого підпункту 2.1.1 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини).

У Доповіді про правовладдя, схваленій Європейською Комісією „За демократію через право (Венеційська Комісія) на її 86-му пленарному засіданні, яке відбулося 25-26 березня 2011 року [CDL-AD(2011)003rev], указано, що „юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були зрозумілими й точними, а також, щоб їхньою метою було забезпечення передбачності ситуацій та правовідносин (перше речення § 46) (див. п. 4.4 рішення КС України від 16 листопада 2022 року№ 9-р(II)/2022, справа щодо непорушності права власності).

Тому колегія судді відхиляє доводи скарги щодо безпідставності та необґрунтованості застосування судом наслідків значного спливу строку позовної давності, ч. 4 ст. 267 ЦК України, яка у таких випадках є застосованою.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого остаточно ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке в цілому відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду в цілому ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, тому відповідно до статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури Кравченко Андрія Григоровича залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 03 лютого 2026 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

О.Ю.Тичкова.