ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 січня 2026 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/512/25

Головуючий у першій інстанції - Лобода Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/75/26

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

секретар: Шкарупа Ю.В.

Позивач: виконувач обов`язків заступника керівника Ніжинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної ради

Відповідачі: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Агродім»

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Бахмацьке районне дочірнє агролісогосподарське спеціалізоване підприємство «Бахмачрайагролісництво»

Треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Батуринська міська рада Ніжинського району Чернігівської області, Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області

Особа, яка подала апеляційну скаргу: заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної ради

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 01 серпня 2025 року у справі за позовом виконувача обов`язків заступника керівника Ніжинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної ради до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Агродім» про скасування державної реєстрації, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та витребування земельної ділянки ( суддя Лобода Н.В.) ухвалене у м. Бахмач о 11 годині 02 хвилини,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року до суду звернувся виконувач обов`язків заступника керівника Ніжинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної ради до ОСОБА_1 , ТОВ «СП «Агродім» про скасування державної реєстрації, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та витребування земельної ділянки. Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки з кадастровим номером - :06:000:0124 з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, площею 2.0000 га, яка розташована на території Пальчиківського старостинського округу Батуринської МТГ Ніжинського району Чернігівської області і яка на підставі договору оренди від 06.06.2022 року перебуває в оренді у ТОВ «СП «Агродім». Передача у власність ОСОБА_1 зазначеної земельної ділянки відбулася за рахунок земель державної власності, а саме, земель лісового фонду, що суперечить вимогам чинного законодавства та порушує інтереси держави, оскільки спірна земельна ділянка сформована, у тому числі за рахунок земель, що відносяться до земель лісового фонду, які перебувають у постійному користуванні ДАСП «Бахмачрайагролісництво».

Ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 23 червня 2025 року накладено арешт та заборонено державним кадастровим реєстраторам, які входять до складу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, вносити до Державного земельного кадастру будь-які відомості стосовно земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0124 площею 2.0000 га.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 01 серпня 2025 року у задоволенні позовних вимог виконувача обов`язків заступника керівника Ніжинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної ради до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Агродім» про скасування державної реєстрації, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та витребування земельної ділянки відмовлено; скасовано заходи забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наявні в матеріалах справи докази безумовно не доводять факт перетину меж спірної ділянки з землями лісового фонду. Надана ВО «Укрдержліспроект» інформація може бути прийнята судом, як належний та допустимий доказ, оскільки стосується предмету доказування та надана уповноваженим суб`єктом, який безпосередньо володіє необхідними знаннями та технічними можливостями для обробки інформації з державних лісового та земельного кадастрів. Разом з тим, у даній конкретній справі зазначена інформація ВО «Укрдержліспроект», стосовно накладення спірної земельної ділянки на землі лісового фонду не містить координат поворотних точок меж зазначеного 16 кварталу ДАСП «Бахмачрайагролісництво», а тому для висновку про те, що таке накладення дійсно має місце та для втручання у право власності ОСОБА_1 , даної інформації не достатньо. Не може бути доведеним факт накладення спірної земельної ділянки на землі лісового фонду схемами розташування спірної земельної ділянки та каталогом координат окружної межі земельної ділянки лісового фонду ДАСП «Бахмачрайагролісництво», яка знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0124, які виконані ФОП ОСОБА_2 , оскільки надана інформація не є висновком експерта у розумінні ЦПК України, вона не відображає вихідних даних, які були використані у ході проведеної роботи. У свою чергу, зі змісту проекту землеустрою, який наявний у матеріалах справи, вбачається, що спірна земельна ділянка на момент виділення її ОСОБА_1 повністю відносилась до земель запасу. Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право. Сторонами не надано суду висновків експертних організацій щодо вирішення питання накладення меж виділеної у власність ОСОБА_1 земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення кварталу16 ДАСП «Бахмачрайагролісництво» і відповідного клопотання суду сторони не заявляли.Також суд дійшов висновку, що у даному випадку скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки, скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «СП «Агродім», є неналежними способами захисту.

Додатковими рішеннями Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06 серпня 2025 року та від 08 серпня 2025 року стягнуто з Чернігівської обласної прокуратури відповідно на користь ОСОБА_1 і на користь ТОВ «СП «Агродім» у рахунок відшкодування судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, по 10 000 грн кожному.

В апеляційній скарзі заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про недостатність інформації про накладення спірної земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення суперечить фактичним обставинам справи, оскільки позивачем, окрім текстової інформації суду були надані графічні відомості, які містять інформацію про однозначне та очевидне накладення. Заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури вказує, що прокурором не подавалося клопотання про призначення експертизи, позаяк ним було подано належні та достатні докази визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі, виконані сертифікованим інженером - землевпорядником. Відтак вважає, що судом безпідставно відхилено поданий прокурором доказ, що призвело до унеможливлення правильного вирішення справи. Також заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури посилається, що у даній справі незаконна державна реєстрація земельної ділянки у відповідних реєстрах фактично стала інструментом, який обумовив формальне набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку, у склад якої увійшли землі лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні лісогосподарського підприємства та належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області, управління якою здійснює Чернігівська обласна рада. Вважає, що скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на неї є ефективним способом захисту прав та законних інтересів Чернігівської обласної ради.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Відповідачка вказує, що розпорядником спірної земельної ділянки остаточно стала Батуринська міська рада, отже Чернігівська обласна рада не наділена правами розпорядника вказаної земельної ділянки. Звертає увагу, що органом прокуратури замовчується та не звертається увага що орган, який здійснив передачу земель лісогосподарського призначення в постійне користування ДАСП «Бахмачрайагролісництво» була Бахмацька районна державна адміністрація, що виключає перебування вказаних земель у розпорядженні Чернігівської обласної ради. Відповідачка вважає, що Чернігівська обласна рада не може виступати позивачем у даному спорі, а прокуратура не може звертатися до суду в інтересах особи, чиї права не порушено. ОСОБА_1 посилається, що органом прокуратури не надано жодного належного та допустимого доказу щодо часткового формування спірної земельної ділянки за рахунок земель лісового фонду, які перебувають у постійному користуванні ДАСП «Бахмачрайагролісництво». Відповідачка вважає, що у даній справі захисту потребують не суспільні інтереси, а інтереси ОСОБА_1 та ТОВ «СП «Агродім» від незаконних спроб посягання на власність з боку держави. Також вказує, що позовна заява повинна бути повернута позивачу, оскільки прокурор не вказав вагомих обставин, пов`язаних з порушенням інтересів держави або з обґрунтуванням необхідності захисту таких інтересів.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «СП «Агродім» просить апеляційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанці - без змін. Доводи відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «СП «Агродім» є ідентичними доводам відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону не відповідає судове рішення суду першої інстанції.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 статті 131-1 Конституції України).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

За змістом частини другої статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.5), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (пункт 80) та інші).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що і в судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27)). Тому, зокрема, наявність чи відсутність у органу, через який діє держава, статусу юридичної особи, значення не має (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункти 8.10, 8.12) від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81)).

Незалежно від того, хто саме звернувся до суду, - орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор - у судовому процесі (в тому числі у цивільному), держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган (незалежно від наявності у нього статусу юридичної особи) або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин. Таким чином, фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган (незалежно від наявності у нього статусу юридичної особи) або прокурор. На відміну від останнього та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 82, 83)).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру"; тут і далі -у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду).

З наведеного можна виснувати, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Останній не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може та бажає захищати інтереси держави. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 37)).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 69)).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову).Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього кодексу (речення третє абзацу третього статті 45 ЦПК України у вказаній редакції).

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їхнього захисту, але не подав відповідний позов у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункти 38, 39)).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або мало стати відомо про можливе порушення інтересів держави, є бездіяльністю відповідного органу. Розумність вказаного строку визначає суд з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи через можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також з урахуванням таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункт 40)).

Таким чином, прокурору достатньо дотримати порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі немає, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункт 43)).

У цій справі виконуючий обов`язки заступника керівника Ніжинської окружної прокуратури зазначив, що предметом спору є земельна ділянка лісогосподарського призначення, а підставою для представництва інтересів держави є нездійснення Чернігівською обласною радою, до компетенції якої віднесені відповідні повноваження, протягом тривалого часу заходів для захисту інтересів держави.

Крім того, звертаючись до суду з позовом, обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави в суді, визначив, у чому полягає порушення таких інтересів, та орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Також до позовної заяви було додано лист першого заступника голови Чернігівської обласної ради від 06.02.2025 року №02-03/112, яким Ніжинській окружній прокуратурі доручено пред`явлення позову в цій справі в інтересах держави в особі Чернігівської обласної ради.( а.с.95-96 т.1)

На виконання вимог частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" виконувач обов`язків заступника керівника окружної прокуратури повідомив Чернігівську обласну раду про те, що прокуратура звертатиметься до суду з позовом, в інтересах держави в особі Чернігівської обласної ради, що підтверджується листом виконувача обов`язків заступника керівника Ніжинської окружної прокуратури від 20.02.2025 року № 52-77-1311 вих-25, долученим до позовної заяви.

Враховуючи викладене, а також те, що листом виконувач обов`язків заступника керівника Ніжинської окружної прокуратури повідомив листом від 20.02.2025 року № 52-77-1311 вих-25 Чернігівську обласну раду про те, що прокуратура звертатиметься до суду з позовом, та 04.03.2025 року подав до суду позовну заяву, в якій належним чином обґрунтував підстави представництва інтересів держави, а Чернігівська обласна рада не оспорювала і не заперечувала підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, то колегія суддів вважає, що прокурор у цій справі повною мірою довів необхідність здійснення захисту інтересів держави та виконав вимоги процесуального закону, передбачені статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".

Заперечення у відзиві на апеляційну скаргу про те, що Чернігівська обласна рада не може виступати позивачем у даному спорі, а прокуратура не може звертатися до суду в інтересах особи, чиї права не порушено не заслуговують на увагу суду виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (частина перша статті 19 ЗК України).

Відповідно до вимог статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (стаття 3 ЗК України).

У частині другій статті 5 ЛК України передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання з лісокористуванням.

Згідно з частиною першою статті 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.

У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій згідно із законом (стаття 8 ЛК України).

За вимогами статті 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами (стаття 16 ЛК України).

У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи (стаття 17 ЛК України).

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина перша, друга статті 152 ЗК України).

Пред`являючи позов у цій справі в інтересах держави, прокурор посилався на незаконне заволодіння спірною земельною ділянкою державної власності, які належать до лісового фонду, фізичній особі - ОСОБА_1 , яка в подальшому її передала в оренду ТОВ « СП «Агродім» що, на переконання позивача, є підставою для витребування цієї земельної ділянки на користь держави.

Такі вимоги заявлені з тих підстав, що під час надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0124 площею 2.000 га частина цієї земельної ділянки (1.1798 га) не мала сільськогосподарського призначення, а належала до земель лісового призначення і надана в постійне користування ДАСП «Бахмачрайагролісництво».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 лютого 2024 року в справі № 910/2592/19 вказувала, що віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. Відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, зокрема, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право.

Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває в державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Як слідує з аналізу частини першої статті 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою передбачене лише для такої земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності. Оскільки право постійного користування земельною ділянкою приватної власності законом не передбачено, то наявність у ОСОБА_1 права приватної власності на земельну ділянку є перешкодою для державної реєстрації права постійного користування ДАСП «Бахмачрайагролісництво».

Отже, зазначеній особі належить право на захист від порушень, пов`язаних із володінням земельною ділянкою.

Відповідно до Статуту ДАСТ « Бахмачрайагроліс», підприємство створено за рішенням засновника наказом від 27.12.2000 року №10 та зареєстроване 05.03.2001 року розпорядженням Бахмацької районної державної адмінінстрації №73 на базі відокремленої частини майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ міст Чернігівської області і входить до сфери управління Управління комунального майна Чернігівської області. Засновником підприємства є комунальне підприємство « Чернігівоблагроліс» Чернігівської обласної ради. ( а.с.84-90, 91 т.1)

Згідно з Державним актом на право постійного користування землею, виданого 20 лютого 2003 року, ДП «Бахмачрайагролісництво» надано у постійне користування 178,9 га землі в межах згідно з планом землекористування на території Пальчиківської сільської ради для ведення лісового господарства (а.с.79-83 т.1).

У листопаді 2024 року Ніжинська окружна прокуратура звернулася до КП «Чернігівоблагроліс» із запитом про надання інформації, в якому вказувала, що прокуратурою встановлено, що поблизу с.Пальчики Батуринської міської ради Ніжинського району Чернігівської області розташовані земельні ділянки, в тому числі і ділянка з кадастровим номером :06:000:0124, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які перебувають у власності громадян. За даними гео-порталу «Ліси України» та інформацією ДП «Ліси України» вказані земельні ділянки сформовані за рахунок земель лісового фонду, які перебувають у постійному користуванні ДАСП «Бахмачрайагролісництво» КП «Чернігівліс» (а.с.28-29 т.1).

У відповідь на запит ДП «Бахмачрайагролісництво» повідомило про те, що земельні ділянки, в тому числі і ділянка з кадастровим номером :06:000:0124, знаходяться приблизно на землях або межують з ними, які надані підприємству у постійне користування на території колишньої Пальчиківської сільської ради згідно Державного акту I-ЧН №001573, виданого 20 лютого 2003 року. Оскільки акт на право постійного користування є старого зразка, то може мати місце неточна прив`язка до місцевості і тому накладення меж земельних ділянок на лісові землі ДП «Бахмачрайагролісництво» може бути точно виявлена при присвоєнні всім земельним ділянкам вказаного земельного акту кадастрових номерів. У земельних ділянках, зокрема з кадастровим номером :06:000:0124 накладання меж земельних ділянок орієнтовно має місце (а.с.30-36 т.1).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону, має застосовуватись з урахуванням абзацу першого частини третьої цієї статті, який визначає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У контексті зазначеного відсутність у Законі інших визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.

Тому прокурор не має повноважень на ведення справ в інтересах державного підприємства, а відповідні вимоги не підлягають розгляду по суті.

Згідно до ст. 60 Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власностиі на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчудждення.

Територіальні громади сіл, селищ, міст, районів у містах безпосередньо або через органи місцевого самоврядування можуть об`єднувати на договірних засадах на праві власності об`єкти права комунальної власності, а також кошти місцевих бюджетів для виконання спільних проектів або для спільного фінансування ( утримання) комунальних підприємств, установ та організацій і створювати для цього відповідні органи і служби.

Районні та області ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад.

Частиною другою пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління якими відповідно до Конституції України здійснюють районні та обласні ради або уповноважені ними органи.

За позицією прокуратури спірна земельна діялянка в силу положень ст.ст.19,57,83 ЗК України та ст. 5 ЛК України відноситься до земель лісогосподарського призначення комунальної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст Чернігівської області та використовується для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим Кодексом України.

Чернігівська обласна рада заснувавши Обласне комунальне спеціалізоване агролісогосподарське підприємство «Чернігівоблагроліс» та його дочірні підприємства, здійснює управління їх майном у відповідності до положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Позов у цій справі прокурор подав в інтересах держави, зокрема, в особі Чернігівської обласної ради, що відповідає положенням Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Лісовому кодексу України та Земельному кодеусу України.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (стаття 1 ЗК України).

Положеннями статті 3 ЗК України передбачено, що земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

У статті 19 ЗК України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі лісогосподарського призначення.

За змістом статті 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: а) зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; в) окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 ЛК України полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Визначальним для вирішення цієї справи є встановлення того, чи входить спірна земельна ділянка до земель лісового фонду.

Рішенням Батуринської міської ради Ніжинського району Чернігівської області №9 від 24 січня 2022 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передано безоплатно у власність ОСОБА_1 ділянку площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :06:000:0124 на території Пальчиківського старостинського округу Батуринської МТГ Ніжинського району Чернігівської області (а.с.68 т.1).

Підставою для розробки проекту землеустрою була заява ОСОБА_1 адресована начальнику Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 27.04.2020 року про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2.0000 га на території Пальчиківської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області яка була розглянута та наказом №25-10123/14-20-сг від 05.06.2020 року Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 05.06.2020 року надано ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою. До заяви було додано копію паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, а також графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Довідкою від 30.04.2020 року за № 75/03-21 виконавчого комітету Пальчиківської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області було підтвердждено, що на території Пальчиківської сільської ради є вільна земельна ділянка орієнтовною площею 2.000 га, яка може бути надана у власність для ведення особистого селянського господарства.( а.с. 14-17 т.2)

Право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку зареєстровано 06 червня 2022 року (а.с.64-65 т.1).

06 червня 2022 року між ОСОБА_1 та ТОВ «СП «Агродім» укладено договір оренди землі, предметом якого є земельна ділянка загальною площею 2,0000 га, у тому числі рілля 2,0000 га, кадастровий номер земельної ділянки :06:000:0124, строком на 7 років (а.с.69-74 т.1).

Звернувшись до суду із цим позовом, прокурор зазначив, що земельна ділянка, площею 2,000 га, з кадастровим номером :06:000:0124 належить до земель лісогосподарського призначення, посилаючись на лист ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 20 січня 2025 року № 42 (т. 1 а.с. 40).

У вказаному листі зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:0124 частково знаходиться в межах кварталу 16 Бахмацького районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства « Бахмачрайагролісництво», площа перетину меж земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0124 з межами кв.16 Бахмацького районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства « Бахмачрайагролісництво» становить 1.178 га з загальної площі ділянки 2,000 га. Схема кварталу 16 Бахмацького районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства « Бахмачрайагролісництво» згідно з матеріалів лісовпорядкування на 2024 рік на території Батуринської міської територіальної громади Ніжинського району, Чернігівської області. ( а.с.43 т.1)

Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання «Укрдержліспроект» (далі - ВО «Укрдержліспроект»), структурним підрозділом якого є ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція», створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства. ВО «Укрдержліспроект» здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування (див. постанови Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 361/6826/16-ц, від 24 квітня 2024 року у справі № 940/751/20).

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції надавши оцінку зазначеній інформації ВО «Укрдержліспроект» помилково прийшов до висновку про те, що оскільки ця інформація не містить координат поворотних точок меж 16 кварталу, що перебуває у користуванні ДАСП « Бахмачрайагролісництво», то такої інформації не достатньо для висновку про те, що накладення дійсно має місце на земельну ділянку виділену ОСОБА_1 у власність.

В той же час суд першої інстанції взагалі не надав оцінку додатку до цього листа ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція», а саме схемі розташування земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0124 відносно земель лісогосподарського призначення Бахмацького районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства « Бахмачрайагролісництво» (квартал 16 Бахмацького районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства « Бахмачрайагролісництво», згідно з матеріалів лісовпорядкування 2024 року) , що дозволяє візуально визначити розташування кварталу.

Також з матеріалів лісовпорядкування за 2014 рік, а саме планшету на збірний квартал 16 вбачається , що його площа становить 79.4 га та складається з виділів у тому числі з виділу 31 площа якого становить 4.9 га з зазначенням меж земельних ділянок які перебувають в користуванні Бахмацького районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства « Бахмачрайагролісництво» поблизу Пальчиківської сільської ради та його поворотних точок. ( а.с.33 т.1)

В таксаційному описі кварталу 16 виділ 31 Бахмацького районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства « Бахмачрайагролісництво», зазначено відомості про наявність в цьому кварталі низинного болота з рослинністю - осокова. ( а.с. 32,33 т.1)

Зазначеним доказам суд першої інстанції не надавав оцінки у своїй сукупності, з урахуванням відсутності доказів зі сторони відповідачів про те, що спірна земельна ділянка не входить у землі кварталу 16 Бахмацького районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства « Бахмачрайагролісництво».

За змістом статей 181-184, 202-204 ЗК України, законів України «Про Державний земельний кадастр» та «;Про землеустрій» дані Державного земельного кадастру -це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Тобто при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно, зокрема, враховувати положення пункту 5 розділу VIIІ «Прикінцеві положення» ЛК України

Правова позиція про те, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування підтверджують наявність права постійного користування спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 707/2192/15-ц, від 21 лютого 2018 року у справі 488/5476/14-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 369/16418/18.

Крім того, на підтвердження координат окружної межі земельної ділянки лісового фонду ДАСП «Бахмачрайагролісництво» суду надано схему розташування земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0124 відносно земель лісогосподарського призначення Бахмацького районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства « Бахмачрайагролісництво», каталог координат окружної межі земельної ділянки лісового фонду, яка знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0124, які виконані інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_2 ( а.с. 332,233 т.1)

Суд першої інстанції вважав зазначені докази неналежними оскільки вони виготовлені ФОП ОСОБА_2 , а тому така інформація не є висновком експерта в розумінні ЦПК України і вона не відображає вихідних даних, які були використані у ході проведеної роботи.

Однак колегія суддів не погоджується з таким висновком суду та вважає , що виконані ФОП ОСОБА_2 дослідження проведені на підставі укладеного з ним Чернігівською обласною прокуратурою письмового договору №10/25 від 13.05.2025 року про зобов`язання виконати роботи по виконанню дослідження з визначення поворотних точок меж земельної ділянки лісового фонду, яка знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0124 і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної межі є письмовими доказами, яким суд повинен надати оцінку.

Також спірна земельна ділянка без спеціальних знань та додаткових навичок ідентифікується за кадастровим номером на Публічній кадастровій карті Україні, що дозволяє візуально визначити її місцерозташування.

Координати поворотних точок вказаних в проекті землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки та у виготовленому інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_3 каталогом координат окружної межі земельної ділянки лісового фонду, що дозволяє візуально визначити її місцерозташування. Зазначений розмір накладення земельної ділянки в дослідженні проведеному ФОП ОСОБА_3 з визначення поворотних точок меж земельної ділянки лісового фонду, яка знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0124 збігається з розміром накладення зазначених у інформації ВО «Укрдержліспроект».

Згідно із статтею 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Частинами першою та другою статті 20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Суд першої інстанції вважаючи належним та достатнім доказом на підтвердження законності набуття у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0124 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, надаючи оцінку зазначеному доказу не звернув уваги на те, що при формуванні зазначеної земельної ділянки 15.02.2022 року були внесені зміни щодо використання земельної ділянки, підставою для внесення таких змін була документація із землеустрою; звернення заявника від 11.02.2022 року за № ЗВ-022. (а.с.60 т.1)

З відповіді ДАСП «Бахмачрайагролісництво» від 03.02.2025 року за № 24 вбачається, що письмової згоди на вилучення земельних ділянок з постійного користування підприємство не надавало, інформація щодо неправомірного вибуття із спільної власності сіл, селищ, міст Чернігівської області земельних ділянок, в тому числі і земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0124 надійшла до товариства від Ніжинської окружної прокуратури. ( а.с.38 т.1)

В суді апеляційної інстанції представник відповідачів пояснював, що зміна цільового призначення земельної ділянки стосувалась змін з земель запасу на землі сільськогосподарського призначення по коду 01.03 для ведення особистого селянського господарства.

Таким чином з наявних у матеріалах справи доказів апеляційний суд встановив, що частина переданої у приватну власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки перебувала у державній власності, мала лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача ДАСП «Бахмачрайагролісництво» у встановленому порядку повноважним органом не вилучалась, зміна її цільового призначення у передбаченому законом порядку не здійснювалась, тому рішення вісімнадцятої сесії дев`ятого скликання Батуринської міської ради Ніжинського району Чернігівської області № 2 від 24 січня 2022 року « Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» не відповідає положенням чинного законодавства.

Отже земельна ділянка вибула із власності держави незаконно та поза її волею. Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову через недоведеність позивачем своїх вимог.

Вилучення для нелісогосподарських потреб і передання у власність спірної земельної ділянки державної власності, яка віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДАСП «Бахмачрайагролісництво», не належало до повноважень Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області ні до повноважень Батуринської міської ради Ніжинського району Чернігівської області. Тому необґрунтованим є довід відзиву про те, що Батуринська міська рада законно розпорядилася спірною земельною ділянкою. Таке розпорядження не було законним з огляду на законодавчі обмеження, які були та є доступними, чіткими і передбачуваними.

Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина першастатті 317 ЦК України). Тому може просити про захист цього права шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевої набувачки. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.

Відсутність спрямованого на відчуження земельної ділянки рішення повноважного органу державної влади означає, що держава як власник волю на відчуження цієї ділянки не виявляла. Земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею - без прийняття ним відповідного рішення.

Колегією суддів не встановлено, що власник в особі повноважного органу виявив волю на відчуження спірної земельної ділянки в комунальну власність. Вважає, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, бо розпорядження про вилучення з постійного користування ДАСП «Бахмачрайагролісництво» земель зі складу Бахмацького лісництва не видавалось, а Батуринська міська рада повноважень на розпорядження спірною земельною ділянкою не мала.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що спірна земельна ділянка лісового фонду незаконно вибула з володіння держави, а право власності на земельну ділянку було зареєстроване за ОСОБА_1 ,вважає що порушене право держави підлягає відновленню шляхом витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави спірної земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0124.

За таких обставин вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння в порядкустатті 387 ЦК Україниє ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанов Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц , від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц , від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 22.01.2025 року у справі № 446/478/19 сформовано висновок, що витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 2.0000 га, така вимога може розглядатись тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на землі лісогосподарського призначення.

Заявляючи позовні вимоги щодо витребування земельної ділянки прокурор просив витребувати у ОСОБА_1 та ТОВ « СП « Агродім» на користь держави в особі Чернігівської обласної ради земельну ділянку площею 1.1798 га, що є частиною земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0124 та має 11 поворотних точок за наступними координатами: №1 координати: Х-5676511,800, Y-4317907,725; №2 координати: Х-5676421,155, Y-4317911,184; №3 координати: Х-5676379,780, Y-4317884,230; №4 координати: Х-5676352,840, Y-4317909,320; №5 координати: Х-5676360,287, Y-4317913,507; №6 координати: Х-5676333,046, Y-4317914,547; №7 координати: Х-5676332,826, Y-4317912,169; №8 координати: Х-5676330,740, Y-4317886,855; №9 координати: Х-5676403,220, Y-4317797,810; №10 координати: Х-5676414,099, Y-4317780,904; №11 координати: Х-5676511,800, Y-4317907,725.

Згідно зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, серед багатьох інших, рішення у справах «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого Протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на нерухомість.

Так,у пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року в справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2023 року в справі № 910/8413/21).

У такій категорії справ, досліджуючи, чи добросовісно діє особа - набувач майна, суду слід з`ясувати, чи могла така особа знати або обґрунтовано припускати, зокрема, що земельна ділянка, яку вона набуває, накладається на землі ведення лісового господарства чи дотримані інші критерії добросовісного набуття майна.

09 квітня 2025 року набув чинності Закон України від 12 березня 2025 року № 4292-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», яким внесено зміни до статей 261 388 390 391 ЦК України, і який має бути враховано судами за нового розгляду справи з огляду на частину другу розділу II«Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням національних особливостей та фактичних обставин справи, оскільки оцінці підлягає не тільки поведінка органів держави-відповідача, але і самого скаржника.

Згідно з принципами диспозитивності та змагальності сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами (зокрема, і щодо подання зустрічного позову), несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій, а суд не розглядає не ініційовані сторонами питання (пункти 4 і 5 частини третьої статті 2, частини перша-четверта статті 12, частини перша та третя статті 13 ЦПК України). Якщо кінцевий набувач розпорядився процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про надання належного відшкодування шкоди у зв`язку з вимогою про витребування майна, це не позбавляє його права заявити цей позов у разі ініціювання повернення майна власнику. Навіть у випадку повернення майна від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, у якого він придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661ЦК України.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц та від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17.

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи мотивувати висновки про наявність підстав для втручання у володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з гарантій мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц та від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц).

Також при вирішенні питання про витребування майна з володіння іншої особи потрібно оцінювати наявність або відсутність добросовісності набувача нерухомого майна, на чому неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (постанова від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, постанова від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, постанова від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

В контексті оцінки пропорційності втручання держави у право власності ОСОБА_1 та забезпечення «справедливого балансу» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, колегія суддів апеляційного суду враховує поведінку усіх осіб, пов`язаних з незаконним вибуттям земельної ділянки з володіння держави а також правовому статусу спірної земельної ділянки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 звертала увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 107), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 117), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 124), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 190)).

Контроль за використанням земельних ділянок лісогосподарського призначення згідно з їх цільовим призначенням є важливим, враховуючи, зокрема, обмеженість кількості земель цієї категорії, їхнє значення для держави, а також суспільну зацікавленість у попередженні незаконних рубок, пошкоджень, ослаблення, іншого шкідливого впливу на лісовий фонд, у попередженні вичерпання, виснаження лісових ресурсів, у захисті від знищення їх тваринного і рослинного світу. Такий інтерес є як загальнодержавним, так і локальним інтересом членів відповідної територіальної громади, що виражається у підвищеній увазі до збереження безпечного довкілля, у непогіршенні екологічної ситуації.

Отже, витребування частини спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення, як встановлено та не заперечується заявником протиправно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням цього майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим правовим режимом відповідної земельної ділянки.

Задовольняючи вимогу про витребування спірної земельної ділянки, апеляційний суд враховує поведінку набувачки як недобросовісну, зокрема встановив, що вона в силу об`єктивних, видимих природних властивостей спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могла та повинна була знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, тобто не може бути призначеною для ведення особистого селянського господарства.

Повернення державі земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

Набуваючи у власність земельну ділянку з кадастровим номером :06:000:0124 ОСОБА_1 могла на момент її придбання бути обізнаною з її фактичним місцезнаходженням, природними властивостями, доступною для ознайомлення документацією тощо.

Таким чином колегія суддів зауважує, за встановлених у справі обставин ОСОБА_1 не може вважатися добросовісною набувачкою спірної частини земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0124 та частина земельної ділянки, яка передана їй у власність у розмірі 1.1798 га, що належить до земель лісогосподарського призначення повинна бути витребувана на користь держави.

Щодо визнання недійсним оспорюваного прокурором договору оренди земельної ділянки апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Аналогічні приписи містить ст. 1 Закону України "Про оренду землі", який є спеціальним законом та визначає умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності, відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України здійснюється, зокрема, шляхом укладання договору оренди земельної ділянки.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України "Про оренду землі" орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Правовий режим земель лісогосподарського призначення визначено у ч.1 ст. 5 ЛК України, згідно з якою до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.

Порядок використання зазначеної категорії земель регламентована ст.57 ЗК України, відповідно до якої, земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Отже, нецільовим використанням земельної ділянки лісогосподарського призначення є її використання за іншим призначенням, всупереч земельному та лісовому законодавству України.

Наслідки порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель визначені, зокрема, статтею 21 Земельного кодексу України, згідно якої такі порушення є підставою для:

а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам;

б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок.

Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

За обставинами справи, що розглядається, предметом позову є договір оренди земельної ділянки. При цьому відповідно до усталеної практики Верховного Суду щодо договорів оренди (найму) підстави недійсності правочину визначаються на момент укладення правочину, однак застосування наслідків недійсності такого правочину (з урахуванням специфіки правовідносин) можливе лише на майбутнє, та, як правило, має наслідком повернення об`єкта оренди.

Частинами 1 і 2 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).

Відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абз. 2 ч. 5 ст. 216 ЦК України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено в пунктах 80- 82 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19).

Здійснюючи тлумачення вказаних норм права, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 фактично уточнила висновок, викладений в п. 5.29 постанови від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, а Велика Палата Верховного Суду в п. 154 постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі ч. 1 ст. 216, ст. 387, ч.ч. 1, 3 ст. 1212 ЦК України).

Відтак, недійсний правочин не створює для сторін тих прав і обов`язків, які він мав створювати, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю.

Такі юридичні наслідки під час виконання сторонами недійсного правочину поєднуються з реституційними, які полягають у поверненні в натурі кожною стороною одна одній, одержаного ними на виконання цього правочину.

Колегія суддів зауважує, що договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Відтак, в такий спосіб вимога прокурора про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та витребування її у тому числі і в орендаря ТОВ СП «Агродім» , з урахуванням обставин цієї справи, є об`єктивно виправданою та адекватною наявним у ній обставинам.

Щодо вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки, площею 2.0000 га, кадастровий номер :06:000:0124, у Державному земельному кадастрі колегія суддів доходить таких висновків.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Основним критерієм об`єкта цивільних правовідносин є його оборотоздатність, тобто можливість вільно відчужуватися або переходити від однієї особи, якщо вони не вилучені з цивільного обороту або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Згідно з частиною першою статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Положеннями частини першої статті 79 ЗК України унормовано, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За змістом положень частин першої-четвертої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до частини десятої статті 79-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується, зокрема, в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації (частина тринадцята статті 79-1 ЗК України; аналогічне положення передбачене у частині десятій статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

З наведеного вбачається, що повернення частини земельної ділянки у володіння власника (титульного володільця) шляхом задоволення позовної вимоги про витребування майна в повній мірі не відбувається з огляду на те, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:0124, як земельна ділянка належна до лісового фонду, втратила статус об`єкта цивільних прав, тому рішення суду про витребування майна не є підставою для здійснення реєстратором відповідних дій щодо проставлення відмітки про скасування державної реєстрації прав і відкриття закритого розділу державного реєстру прав та відповідної реєстраційної справи, оскільки за відповідачем зареєстроване право не на витребувану спірну земельну ділянку, а на новоутворену земельну ділянку, що не відповідатиме меті віндикаційного позову, спрямованого на захист прав власника земельної ділянки.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки відповідно до статей 125, 126 ЗК України виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Спеціальний Закон, який установлює правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру, є Закон України «Про Державний земельний кадастр».

Згідно з частинами першою, четвертою та дев`ятою статті 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі; передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки.

Відповідно до положень статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Система кадастрової нумерації земельних ділянок є єдиною на всій території України.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим.

Відповідно до пунктів 60, 61 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду.

Скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування (поновлення) із зазначенням дати та підстави для скасування (поновлення), посади, прізвища та ініціалів/ініціала власного імені Державного кадастрового реєстратора, який скасував (поновив) запис, та формування з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру нових аркушів Поземельної книги, які засвідчуються: в електронній (цифровій) формі - кваліфікованим електронним підписом Державного кадастрового реєстратора; у паперовій формі - підписом Державного кадастрового реєстратора та скріплюються його печаткою.

Отже, для ідентифікації земельної ділянки як окремого об`єкта цивільного права необхідною умовою є наявність усіх характеристик такого об`єкта, у тому числі, її кадастровий номер, розмір, межі та координати, які містяться у Державному земельному кадастрі, і використовуються реєстратором за умови наявності таких відомостей у ньому.

З огляду на зазначене та враховуючи встановлені фактичні обставини у цій справі колегія суддів доходить висновку, що у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав на земельну ділянку, а тому колегія суддів апеляційного суду вважає, що задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки, площею 2.0000 га, кадастровий номер :06:000:0124 у Державному земельному кадастрі призведе до ефективного способу захисту порушених прав та законних інтересів позивача.

Таким чином апеляційна скарга заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Оскільки суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про скасування рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 01 серпня 2025 року, то скасуванню підлягають і додаткові судові рішення цього ж суду від 06 серпня 2025 року та від 08.08.2025 року якими вирішено питання про відшкодування судових витрат.

За приписами ч. 13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 12112 грн та за апеляційний розгляд справи 18 183 грн, який підлягає стягненню з відповідачів на користь прокуратури. ( а.с.100,101 т.1,189,190 т.2)

Керуючись ст.ст. 141, 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної ради - задовольнити.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 01 серпня 2025 року скасувати.

Позовні вимоги виконувача обов`язків заступника керівника Ніжинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної ради до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Агродім» про скасування державної реєстрації, визнання недійсним договору оренди та витребування земельної ділянки - задовольнити .

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю « Сільськогосподарське підприємство « Агродім» на користь держави в особі Чернігівської обласної ради земельну ділянку площею 1,1798 га, що є частиною земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0124 та має 11 поворотних точок за наступними координатами:

№1 координати: Х-5676511,800, Y-4317907,725;

№2 координати: Х-5676421,155, Y-4317911,184;

№3 координати: Х-5676379,780, Y-4317884,230;

№4 координати: Х-5676352,840, Y-4317909,320;

№5 координати: Х-5676360,287, Y-4317913,507;

№6 координати: Х-5676333,046, Y-4317914,547;

№7 координати: Х-5676332,826, Y-4317912,169;

№8 координати: Х-5676330,740, Y-4317886,855;

№9 координати: Х-5676403,220, Y-4317797,810;

№10 координати: Х-5676414,099, Y-4317780,904;

№11 координати: Х-5676511,800, Y-4317907,725.

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 06.06.2022 року з кадастровим номером :06:000:0124 площею 2.0000 га укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю « Сільськогосподарське підприємство « Агродім» ( номер запису про інше речове право 47022993).

Скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0124 площею 2,0000 га.

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :06:000:0124 площею 2,0000 га (номер запису про речове право - 47022880).

Додаткові рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06 серпня 2025 року та від 08 серпня 2025 року - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та Товариства з обмеженою відповідальністю « Сільськогосподарське підприємство « Агродім» ( місце знаходження: Чернігівська область, Ніжинський район, с. Городище, вул. Перемоги 79, ЄРДПОУ 44269128) на користь Чернігівської обласної прокуратури (місцезнаходження: 14000, м.Чернігів, вул.Князя Чорного, буд.9, ) судовий збір з кожного по 6056 грн за розгляд справи судом першої інстанції та по 9091.50 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2026 року.

Головуючий: Судді: