ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 613/482/25 Головуючий суддя І інстанції Шалімов Д. В.
Провадження № 22-ц/818/224/26 Суддя доповідач Яцина В. Б.
Категорія: про повернення безпідставно набутого майна (коштів)
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Гєрцика Р.В., Мальованого Ю.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області в особі представника Пузікова Вячеслава Анатолійовича, представника ОСОБА_1 - адвоката Кузнецової Аліси Андріївни на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 15 травня 2025 року у справі №613/482/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кузнецова Аліса Андріївна звернулася до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області про стягнення коштів, в якому просила стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області на користь ОСОБА_1 17000 грн, тобто суму боргу, яка наразі утримується у бюджеті без достатньої правової підстави, та судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 11 жовтня 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 винесено постанову №540/5951-п, якою на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 17000 грн за ч.3 ст.210-1 КУпАП. 17 жовтня 2024 року ОСОБА_1 був сплачений штраф, однак рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 26 листопада 2024 року у справі №613/1831/24 позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про скасування постанови про адміністративне правопорушення задоволено частково. Скасовано постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 полковника ОСОБА_2 №540/5951-п від 11 жовтня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП, провадження у справі закрито. Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 26 листопада 2024 року у справі №613/1831/24 набуло чинності 09 грудня 2024 року. 30 грудня 2024 року представник позивача адвокат Кузнецова А.А. звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про повернення безпідставно набутих коштів, яка була проігнорована. 08 січня 2025 року представник позивача адвокат Кузнецова А.А. направила адвокатський запит щодо підтвердження повернення ОСОБА_1 17000 грн, який також ІНФОРМАЦІЯ_2 було проігноровано. 03 лютого 2025 року та 03 березня 2025 року представник позивача звернулася із заявами про повернення безпідставно набутих коштів до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, які були проігноровані. Таким чином, наразі кошти у розмірі 17000 грн утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави, що і стало підставою звернення до суду.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 15 травня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 загальну суму 19968 грн 96 коп., з яких: 17000 грн - сума боргу, що утримується в бюджеті без достатньої правової підстави; судовий збір у розмірі 968 грн 96 коп.; витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн.

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області в особі представника Пузікова В.А. звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 15 травня 2025 року в частині стягнення судового збору та витрат на правову допомогу з Державного бюджету України.

Скарга мотивована тим, що судом було порушено норми процесуального права.

Пояснює, що суд першої інстанції помилково стягнув з Державного бюджету України витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір, хоча відповідно до ст.ст.137, 141 ЦПК України такі витрати підлягають стягненню з відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11 (пункт 6.22), від 27.02.2019 у справі №761/3884/18 (пункт 35), від 21.08.2019 у справі №761/35803/16-ц (пункт 33), від 18.12.2019 у справі №688/2479/16-ц (пункти 25-28), від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 (пункт 8.6), згідно з якими у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, представляти державу в суді.

Зауважує, що залучення або незалучення до участі у спорах з державою Казначейства чи його територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем є саме Держава Україна, а не Казначейство чи його територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц (пункт 44), від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17 (пункт 64).

Вважає, що суд порушив основну засаду цивільного судочинства - верховенство права - та ухвалив рішення з порушенням ч.4 ст.263 ЦПК України, без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 30.04.2025 у справі №317/2638/24, щодо стягнення судових витрат зі сторони, внаслідок неправомірних дій якої виник спір.

Крім того, просить врахувати, що стягнення судових витрат з бюджету суперечить Бюджетному кодексу України та Конституції України, оскільки бюджетні асигнування на це не були передбачені.

Зазначає, що оскарження не впливає на матеріальні вимоги позову, тому судовий збір за апеляційну скаргу не сплачується.

Робить висновок, що судом було обрано спосіб стягнення судових витрат, який суперечать принципу цільового використання бюджетних коштів.

Враховуючи викладене, просить апеляційну скаргу задовольнити.

Крім того, з апеляційною скаргою звернулася представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кузнецова А.А., яка просить скасувати рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 15 травня 2025 року в частині відмови у стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі та стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 60000 грн у суді першої інстанції та 35000 грн у суді апеляційної інстанції.

Скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи, без урахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, а отже є таким, що підлягає скасуванню відповідно до ст.376 ЦПК України.

Посилаючись на постанови Об`єднаної Палати Верховного Судуу справах №922/445/19, №922/3436/20, №910/7586/19, №910/16803/19, постанову Великої Палати Верховного Судуу справі №755/9215/15-ц від 19.02.2020, зазначає, що суд не мав права зменшувати суму судових витрат за власною ініціативою, оскільки інша сторона не заявляла клопотання про зменшення судових витрат.

Наголошує на тому, що витрати у розмірі 60000 грн були погоджені сторонами за договором, а суд не може втручатися у договірні відносини.

Зауважує, що суд проігнорував обставини поведінки відповідачів, які майже рік затримували повернення коштів. Крім того, вказує, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні її клопотання про участь у засіданнях у режимі відеоконференції, а тому відсутність її безпосередньої участі не може бути підставою для зменшення витрат на професійну правничу допомогу.

Підсумовуючи зазначає, що попередній розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції становить 35000 грн, а докази їх понесення будуть подані у п`ятиденний строк після ухвалення рішення відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.368 ЦПК України, суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч.1 ст.369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині судових витрат, а тому відповідно до ст.367 ЦПК України переглядається судом апеляційної інстанції лише в цій частині.

Колегія суддів, згідно зі ст.ст.367, 368 ЦПК України, вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг і вважає, що вони підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в частині стягнення судових витратне відповідає.

Задовольняючи вимоги позивача про стягнення суми боргу, яка утримується в бюджеті без достатньої правової підстави, суд першої інстанції мотивував рішення тим, що адміністративний штраф у розмірі 17000 грн був сплачений ОСОБА_1 на підставі постанови, яка у подальшому була скасована судом, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито, у зв`язку з чим правова підстава для утримання зазначених коштів у Державному бюджеті України відпала. За таких обставин суд дійшов висновку, що сплачені кошти є безпідставно збереженими та підлягають поверненню позивачу відповідно до ст.1212 ЦК України шляхом їх стягнення з Державного бюджету України.

При цьому суд частково задовольнив вимоги позивача щодо витрат на правничу допомогу, посилаючись на те, що позивач надав належні та допустимі докази факту понесених витрат, зокрема договір про надання професійної правничої допомоги, додаткову угоду та акт виконаних робіт адвокатського об`єднання «Мельник та партнери».

Суд врахував принцип співмірності витрат із складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та значенням справи для сторони, зазначивши, що фактичні витрати на правничу допомогу у розмірі 60000 грн, хоча й підтверджені документально, не відповідають критерію розумності щодо конкретних обставин справи та обсягу наданих послуг. Виходячи з цих критеріїв, суд визначив суму витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Щодо судового збору суд встановив, що згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України та поданими доказами, розмір сплаченого судового збору становить 968,96 грн, що підлягає стягненню на користь позивача з відповідача.

Водночас у резолютивній частині рішення суд постановив стягнути з Державного бюджету України на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн та судовий збір у сумі 968,96 грн.

Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що постановою №540/5951-п від 11 жовтня 2024 року, винесеною ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 17000 грн.

ОСОБА_1 17 жовтня 2024 року сплачено адміністративний штраф у сумі 17000 грн, що підтверджується копією платіжної інструкції №@2PL396790 АТ КБ «Приват Банк».

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 26 листопада 2024 року (справа №613/1831/24) адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про скасування постанови про адміністративне правопорушення задоволено частково. Скасовано постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 полковника ОСОБА_2 №540/5951-п від 11 жовтня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП. Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1КУпАП - закрито. У задоволенні інших вимог відмовлено.

30 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кузнецова А.А. звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про повернення безпідставно збережених коштів, у якій просила повернути ОСОБА_1 сплачений штраф у сумі 17000 грн.

08 січня 2025 року адвокат Кузнецова А.А. звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_2 із адвокатським запитом, в якому просила повідомити дату та підтвердження повернення ОСОБА_1 17000 грн, які було сплачено останнім безпідставно.

03 лютого 2025 року та 03 березня 2025 року адвокат Кузнецова А.А. звернулася із заявами про повернення безпідставно збережених коштів до Головного управління Казначейства у Харківській області, в яких просила повернути ОСОБА_1 сплачений штраф у сумі 17000 грн.

Відповідно до відповіді Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області №04-22-06/1869 від 12 березня 2025 року, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Суд також було встановлено, що відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (із змінами) (далі - Порядок). Відповідно до п.3 Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів. Відповідно до абз.3 п.2 Порядку виконавчі документи - оформлені в установленому порядку виконавчі листи судів та накази господарських судів, видані на виконання рішень про стягнення коштів, а також інші документи, визначені Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до п.6 Порядку стягувач подає органові Казначейства, зокрема, оригінал виконавчого документа. Тобто цей Порядок не передбачає подачу документів в електронному вигляді. Направлена електронною поштою копія судового рішення не містить обов`язку щодо стягнення коштів з державного бюджету. Таким чином, суму штрафу, перераховану до державного бюджету на підставі постанови про застосування стягнення, яку скасовано судом, можна стягнути на користь платника за рішенням суду про стягнення коштів з державного бюджету.

17 березня 2025 року адвокат Кузнецова А.А. звернулася із заявою про повернення безпідставно збережених коштів до Коломацької селищної ради, в якій просила повернути ОСОБА_1 сплачений штраф у сумі 17 000 грн, згідно зі ст.1212 ЦК України.

Відповідно до відповіді Коломацької селищної ради №02-18/690 від 20 березня 2025 року, для вирішення питання, рекомендовано звернутися до ІНФОРМАЦІЯ_2 для отримання подання та разом із ним звернутися до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, суд дійшов таких висновків.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У цій справі позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення грошових коштів, які утримуються в бюджеті без достатньої правової підстави та були сплачені як штраф за вчинене правопорушення, відповідачами у справі визначив ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області як орган, що здійснює списання коштів з Державного бюджету України.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги, що зазначений позивачем в якості відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 не є юридичною особою.

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільну процесуальну дієздатність) мають лише ті установи, які є юридичними особами (ч.1 ст.47 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч.ч.1, 2 ст.48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (ст.80 ЦК України).

Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до Єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (ч.1 ст.89 ЦК України).

Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх утворила, і діють на підставі затвердженого нею положення (ч.ч.1-3 ст.95 ЦК України).

Враховуючи цивільно-правове становище філій та представництв, недопустимою є самостійна і безпосередня участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно-правовій природі відокремленого підрозділу як складової частини юридичної особи, що його створила.

Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі №760/32455/19 зроблено висновок про те, що філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору. З урахуванням цивільно-правового статусу філій та представництв недопустимою є участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно-правовій природі відокремленого підрозділу як складової частини юридичної особи, що його створила.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі №607/4090/21, від 09 лютого 2022 року у справі №213/4206/19, від 07 липня 2021 року у справі №712/13066/18, від 10 листопада 2021 року у справі №552/2889/20, що свідчить про сталість судової практики при вирішенні питання процесуального статусу філії чи представництва у справі.

Відповідно до п.7 Положення «Про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства.

Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.

З метою забезпечення виконання завдань та визначених функцій районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у їх складі утворюються структурні підрозділи (відділи, відділення, групи, служби), які провадять діяльність відповідно до положення про структурний підрозділ районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що затверджується керівником районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Положення про районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки затверджуються керівниками відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.

Територіальний центр комплектування та соціальної підтримки має печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Аналіз наведеної правової норми свідчить, що районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, а відтак не мають статусу юридичних осіб.

Касаційний суд раніше звертав увагу на те, що районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, у зв`язку з чим не наділені статусом юридичної особи. Такий правовий висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2024 року у справі №344/6751/22 (провадження №61-671св23).

Отже, ІНФОРМАЦІЯ_2 є відокремленим структурним підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_3 і не має статусу юридичної особи.

Таким чином, у справі, що переглядається, позов в частині стягнення судових витрат вирішено за рахунок суб`єкта, який не наділений цивільною процесуальною правосуб`єктністю, що унеможливлює його участь у справі як відповідача.

При цьому матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували повноваження начальника районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки діяти від імені відповідної юридичної особи в порядку представництва або самопредставництва, передбаченого законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України).

Позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц).

Результат аналізу ст.51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2024 року у справі №522/11722/21, провадження №61-12248св23).

Відповідно до ч.5 ст.12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п.4 ч.2 ст.197 ЦПК України, у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Однак, усупереч вимогам наведених норм процесуального права, суд першої інстанції не з`ясував, що ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до ст.ст.47, 48 ЦПК України не може бути стороною у цивільному процесі, оскільки не має статусу юридичної особи. Водночас належним відповідачем у цій справі є ІНФОРМАЦІЯ_4 , який повинен був брати участь у справі як відповідач.

Вищевказані повноваження щодо залучення до участі у справі належного відповідача належать виключно суду першої інстанції. У зв`язку з цим колегія суддів, керуючись п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, апеляційні скарги задовольняє частково, рішення суду першої інстанції скасовує та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 та Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області про стягнення судових витрат, як таких, що заявлені до неналежного відповідача.

Колегія суддів у зв`язку з наведеним мотивуванням не вбачає законних підстав для виходу поза межі апеляційних скарг, оскільки такий поворот у результаті апеляційного провадження погіршує становище позивача, а тому заборонений. Суд апеляційний інстанції не має самостійно погіршувати позицію заявника скарги в тій частині, в якій рішення суду не оскаржене. Заборона повороту до гіршого (non reformatio in peius) у цивільних справах означає, що при перегляді судового рішення (в апеляційному чи касаційному порядку) становище особи, яка оскаржує рішення, не може бути погіршено порівняно з тим, що вона отримала в попередній інстанції. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги, як зазначено у правових висновках постанови КЦС ВС від 24 травня 2023 року у справі №179/363/21 (провадження №61-4060св23, 21 червня 2023 року у справі №757/42885/19-ц (провадження №61-9060св22).

Відповідно до п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Отже, відповідно до вказаної норми - п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України - апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат з неналежного відповідача. При цьому колегія суддів, за відсутності належного відповідача у справі, інші доводи апеляційних скарг по суті не розглядає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області в особі представника Пузікова Вячеслава Анатолійовича та апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кузнецової Аліси Андріївни - задовольнити частково.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 15 травня 2025 року в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову стягнення з Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося та не переглядалося.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 28 січня 2026 року.

Головуючий: В.Б. Яцина

Судді: Р.В. Гєрцик

Ю.М. Мальований.