Справа № 150/398/25
Провадження № 22-ц/801/224/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Суперсон С. П.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 рокуСправа № 150/398/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

Секретар: Закернична А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 30 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю Органу опіки та піклування Чернівецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області, про позбавлення батьківських прав,

Рішення ухвалив суддя Суперсон С. П.

Рішення ухвалено в с. Мазурівка Вінницької області

Повний текст рішення складено 10 листопада 2025 року,

Встановив:

У травні 2025 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 , за участю Органу опіки та піклування Чернівецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області, про позбавлення батьківських прав, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 лютого 2011 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 . У 2014 році у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а у 2015 році народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 26 квітня 2017 року шлюб між ними розірваний.

Відповідач ОСОБА_1 - мати дітей, не піклується про фізичний та духовний розвиток дітей, їх виховання, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується із дітьми в обсязі необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу та не забезпечує матеріально, так як це встановлено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства».

Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 12 квітня 2017 року із ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дітей. Однак, із моменту їх призначення у ОСОБА_1 рахується заборгованість зі сплати аліментів в сумі 33 757,00 грн.

Відповідно до рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 30 серпня 2017 року визначено місце проживання дітей із їхнім батьком - позивачем по справі.

З моменту визначення місця проживання дітей із батьком, ОСОБА_1 самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. Свідомо нехтує своїми материнськими обов`язками, вона відсутня протягом тривалого часу, не цікавиться про фізичний та духовний розвиток дітей, їх навчанням, не спілкується із дітьми, що розцінюється як ухилення її від виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітніх дітей.

Психологом КУ «ЦНПС» здійснено психологічне дослідження дітей, відповідно до якого діти виявляють емоційну прихильність до батька, сестри/брата та бабусі; до мами проявляють емоційну відстороненість (не бажають зустрічатися).

Це підтверджується висновком органу опіки та піклування Чернівецької селищної ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 від 08 квітня 2025 року, згідно якого орган опіки та піклування Чернівецької селищної ради вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно її малолітніх дітей.

Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, навіть не цікавиться їх життям, не відвідує дітей за місцем проживання та у шкільному закладі. Вона самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків.

Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 30 жовтня 2025 року позовні вимоги задоволено.

Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати у розмірі 1211,20 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду як незаконне і постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Зазначила, що рішення суду вважає незаконним і таким, що підлягає до скасування у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мали значення для справи, а суд визнав їх встановленими, а також з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Так, судом першої інстанції порушені вимоги щодо повного з`ясування обставин справи, що мають істотне значення для справи, оскільки такі обставини належним чином не досліджені у судовому засіданні, не надано оцінки доказам, залученим до матеріалів справи.

В апеляційній скарзі вказала на те, що позовні вимоги вона не визнає, а судом не враховано, що після розірвання шлюбу вона була позбавлена можливості матеріально забезпечувати себе і дітей, відповідач матеріальної допомоги не надавав і утримувати дітей було нічим, тому вона вимушена була поїхати на заробітки у м. Київ. За спільною домовленістю діти залишилися на цей час проживати із батьком. Із м. Києва вона передавала дітям продукти, одяг, а також кошти. Розписок від позивача не брала. В подальшому він забажав, щоб вона не купувала дітям нічого, а передавала виключно кошти, на що вона не погодилася, оскільки ще маленькі і не розуміли значення коштів, їм потрібні були одяг, іграшки та інше.

За рішенням суду вона сплачувала присуджену суму аліментів в розмірі 600,00 грн. на кожну дитину. Про існування рішення суду, яким розмір аліментів збільшено, їй не було відомо, також про це їй не повідомила виконавча служба. Вона продовжувала виплачувати по 600,00 грн. на дитину і лише після створення заборгованості по аліментах, її викликати у виконавчу службу. Вона частинами намагається погасити заборгованість.

За цей період вона не втрачала зв`язок із дітьми. Вона повідомляла суд, що по місцю проживання характеризується позитивно, жодних скарг на неї не було, алкогольними напоями не зловживає, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, аліменти на утримання дітей намагається сплачувати вчасно.

Суд не проаналізував покази представника Служби у справах дітей ОСОБА_6 і не надав їм належної оцінки.

Суд не врахував, що син ОСОБА_7 постійно проживає із батьком, тому перебуває під його впливом і пояснення він надавав також у присутності батька і його небажання із нею розмовляти викликано саме його присутністю.

Судом не надано належної оцінки показам свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 .

Дійсною мотивацією звернення із даним позовом до суду є спосіб ОСОБА_2 уникнути мобілізації і оформити відстрочку. Це підтверджує той факт, що він 14 жовтня 2025 року звернувся в суд із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей.

Вона повідомляла про те, що підпише будь-яку заяву, окрім позбавлення її батьківських прав, яка б допомогла йому отримати відстрочку.

Діти залишилися проживати із батьком не через її прихоті, а через те, що вони - батьки, обоє не були працевлаштовані, допомогти їм було нікому і фактично були позбавлені до засобів існування. Чоловік їхати на заробітки не хотів і вимушена була поїхати вона. Що в дійсності робилося в їхній сім`ї ніхто не знав, а на даний час позивач використовує в своїх інтересах ту ситуацію.

При постановленні судового рішення суд не вказав, які найкращі інтереси будуть у її дітей після позбавлення її батьківських прав.

Позивач не надав відзив на апеляційну скаргу.

Орган опіки та піклування Чернівецької селищної ради у відзиві на апеляційну скаргу вказав, що позовні вимоги ОСОБА_2 підтримує; малолітні діти перебувають на утриманні та забезпеченні свого батька і проживають разом з ним. Мати дітей ОСОБА_1 разом з ними не проживає, а проживає за іншою адресою, не цікавиться здоров`ям дітей, їх навчанням та вихованням, участі у житті дітей не бере, матеріально їх не забезпечує.

В судове засідання відповідач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилася, заяв/клопотань не подала.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність. У заяві просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, вважаючи рішення суду таким, що повністю відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Представник органу опіки та піклування Чернівецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області у відзиві просив розглянути справу без нього.

За правилами частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права, тому справа переглядається судом апеляційної інстанції на предмет законності і обґрунтованості оскаржуваного позивачем рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог і доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що з 20 лютого 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Позивач ОСОБА_2 є батьком, а відповідач ОСОБА_1 - матір`ю дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис № 05), згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Березівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області 10 квітня 2014 року (а. с. 9); ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис № 17), згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Виконавчим комітетом Березівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області 18 листопада 2015 року (а. с. 8).

Згідно довідки № 847 від 08 липня 2024 року, виданої Чернівецькою селищною радою Могилів-Подільського району Вінницької області, про зареєстрованих у житловому будинку осіб по АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 - заявник; ОСОБА_4 - син; ОСОБА_5 - дочка; ОСОБА_11 - батько; ОСОБА_12 - мати; ОСОБА_13 - сестра, зареєстрована, але фактично проживає за іншою адресою (а. с.10).

Із проведеного 01 квітня 2025 року КУ «Центр надання соціальних послуг Чернівецької територіальної громади» психологічного дослідження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає в АДРЕСА_1 , вбачається, що ОСОБА_7 має достатній рівень інтелектуального фізичного розвитку, гарно орієнтується у просторі; харчування та режим дня не порушені. Під час бесіди: ОСОБА_7 комунікабельний та контактує з дорослими; мова не чітка, має порушення вимоги звуків; мовлення розвинене, відповіді повні; хлопчик пише, читає; в школі має друзів, не конфліктний. ОСОБА_7 виявляє емоційну прихильність до батька, сестрички і бабусі; до мами проявляє емоційну відстороненість (не бажає зустрічатися). У висновку зазначено: розірвані соціальні зв`язки з мамою (а. с. 11).

Із проведеного 01 квітня 2025 року КУ «Центр надання соціальних послуг Чернівецької територіальної громади» психологічного дослідження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає в АДРЕСА_1 , вбачається, що ОСОБА_14 має достатній рівень інтелектуального та фізичного розвитку, гарно орієнтується у просторі, контактує із дорослими, мовлення розвинене, але має порушення вимови звуків, мова не чітка, відповіді повні, мислення розвинене на належному рівні; харчування та режим дня не порушені. Зі слів ОСОБА_14 , вона має дружні безконфліктні відносини з однолітками, виявляє емоційну прихильність до батька та бабусі; до мами проявляє емоційну відстороненість (не бажає зустрічатися). У висновку зазначено: розірвані соціальні зв`язки з мамою (а. с. 12).

Орган опіки та піклування Чернівецької селищної ради надав свій висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав № 370 від 08 квітня 2025 року, вказавши, що вважає за доцільне позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (а. с. 13).

Згідно довідки № 599 від 02 квітня 2025 року ОСОБА_4 не знаходиться на диспансерному обліку у лікаря-педіатра, заключена декларація з народження дитини. Дитина здорова, періодично хворіє ГРВІ, простудними захворюваннями. За медичною допомогою зверталися з батьком ОСОБА_2 (а. с. 14).

Згідно довідки № 600 від 02 квітня 2025 року ОСОБА_5 не знаходиться на диспансерному обліку у лікаря-педіатра, заключена декларація з народження дитини. Дитина здорова, періодично хворіє ГРВІ, простудними захворюваннями. За медичною допомогою зверталися з батьком ОСОБА_2 (а. с. 15).

Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 26 квітня 2017 року у справі № 150/682/16-ц, яке набрало законної сили 11 травня 2017 року, шлюб між сторонами розірваний (а. с. 16).

Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 30 серпня 2017 року у цивільній справі № 150/148/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_15 , третя особа - Орган опіки та піклування Чернівецької районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей, позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_2 .

В задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей, відмовлено (а. с. 17-22).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07 листопада 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_1 відхилена; рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 30 серпня 2017 року залишено без змін.

Цим судовим рішення встановлено, що ОСОБА_1 свідомо нехтує своїми обов`язками щодо виховання та розвитку дітей, не піклується про стан їх здоров`я, їх фізичний, духовний і моральний розвиток, не забезпечує належне батьківське виховання, не утримує дітей (а. с. 21-22).

В акті обстеження умов проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , затвердженому Чернівецьким селищним головою ОСОБА_16 , зазначено: «Мама дітей участі у вихованні дітей не бере» (а. с. 23).

В характеристиці на учня ОСОБА_4 , складеній класним керівником В. Баранською, вказано: «Моральним та матеріальним вихованням цілком опікується батько ОСОБА_2 . Він відвідує батьківські збори, цікавиться успіхами сина. З матір`ю вона не знайома, його справами в школі вона не цікавиться» (а. с. 24).

В характеристиці на ОСОБА_5 , складеній класним керівником І. П. Стрілецькою, вказано: «Навчанням доньки цікавиться батько, відповідально ставиться до її виховання. Відкликається на прохання класного керівника, регулярно відвідує ліцей. Мати за 4 роки навчання доньки не цікавилася її навчанням у класного керівника. Всі листівки, присвячені мамі, ОСОБА_14 робить тільки бабусі ОСОБА_17 » (а. с. 25).

Із розрахунку зі сплати аліментів по виконавчому провадженню АСВП № НОМЕР_3, виконавчий лист № 150/83/17 від 10 травня 2017 року, вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 станом на 31 грудня 2024 року склала 26 219,00 грн.; за 2025 рік вона сплатила аліменти в розмірі 2050,00 грн. у лютому 2025 року; заборгованість на грудень 2025 року складає 33 767,00 грн. (а. с. 28).

Згідно довідки № 91 від 24 червня 2025 року, виданої Чернівецькою районною лікарнею, по даних медичної документації наркологічного кабінету КНП «Чернівецька районна лікарня» ОСОБА_1 на обліку у кабінеті лікаря-нарколога не перебуває (а. с. 55).

Згідно довідки № 98 від 24 червня 2025 року, виданої Чернівецькою районною лікарнею, по даних медичної документації психіатричного кабінету КНП «Чернівецька районна лікарня» ОСОБА_1 за психіатричною допомогою не зверталася, на обліку не перебуває (а. с. 56).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції вказав на те, що ОСОБА_1 без поважних та обґрунтованих причин в повній мірі самоусунулася від належного виконання своїх батьківських обов`язків. Заперечуючи проти позову, вона не навела аргументів та не надала доказів виконання нею обов`язків щодо догляду, розвитку, піклування про дітей, а також їхнього фінансового забезпечення. Байдужість і бездіяльність відповідача призвела до розриву зв`язків між нею та дітьми. Саме лише заперечення відповідача проти позбавлення її батьківських прав не може розцінюватися як достатня підстава для відмови у задоволенні позову. Суд дійшов висновку про те, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками з виховання дітей, що є виключними обставинами для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав. Відповідач могла і повинна була усвідомити, що таке тривале і повне розставання з дітьми, враховуючи вік дітей, коли відбулося розставання з ними, а саме: 2,6 років сину і 10 місяців доньці, коли їхній контакт із матір`ю припинився, може призвести до значного ослаблення, якщо не до повного розриву зв`язків між ними та відчуження дітей від матері. Суд врахував відсутність будь-яких особистих відносин між дітьми і матір`ю протягом більше ніж семи років, тому відсутні підстави вважати, що анулювання юридичного зв`язку між матір`ю і дітьми негативно вплине на їх відносини.

Колегія суддів вважає правильним такий висновок суду.

За змістом статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коле це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина 7). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (частина 8).

Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі статтею 11 цього Закону сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя і праці. Позбавлення батьківських прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Батьки несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Частиною 1 статті 164 СК України передбачені підстави позбавлення батьківських прав. Зокрема, пунктом 2 частини першої цієї статті визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пленум Верховного Суду України у пунктах 15-16 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Із зазначених норм матеріального права та роз`яснень слідує, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку відповідача в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях відповідача. Такий крайній захід може бути застосований судом лише у виняткових випадках, за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та інших постановах.

При розгляді спору щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частини 4-6 статті 19 СК України).

Орган опіки та піклування Чернівецької селищної ради розглянувши на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Чернівецької селищної ради, з`ясувавши одержані ним відомості (акт відвідування сім`ї ОСОБА_2 від 31 березня 2025 року, психологічне дослідження дітей, характеристики дітей за місцем навчання, медичні довідки щодо стану здоров`я дітей, висновок оцінки потреб сім`ї від 31 березня 2025 року; рішення суду від 30 серпня 2017 року, яким визначено місце проживання малолітніх дітей із батьком ОСОБА_2 ), надав свій висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав (№ 370 від 08 квітня 2025 року), вказавши, що вважає за доцільне позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (а. с. 13).

У суду відсутні підстави для того, щоб не погодитися із таким висновком органу опіки та піклування і при тому, що таких підстав не зазначала відповідач у своїй апеляційній скарзі.

Звертаючись до суду із позовом про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітніх дітей, позивач ОСОБА_2 як підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 вказав на те, що вона тривалий час самоусунулася від спілкування зі своїми малолітніми дітьми, не переймається їх основними життєвими потребами, не цікавиться їх внутрішнім світом, не навідує дітей, має значну заборгованість зі сплати аліментів на користь позивача на утримання двох дітей.

Отже заявленою підставою для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав є пункт 2 частини першої статті 164 СК України.

Суд першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги, виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 - мати двох малолітніх дітей, свідомо, тривалий час, незважаючи на подібне звернення сім років тому із аналогічним позовом до суду, своєї поведінки у кращу сторону не змінила, не виконує обов`язків щодо виховання та розвитку дітей, що є підставою для застосування до неї крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав відносно малолітніх дітей.

Позивачем доведено, що відповідач добровільно протягом тривалого часу самоусунулася від виконання своїх батьківських прав і обов`язків щодо дітей, не підтримує з ними зв`язку, не цікавиться їх життям, внаслідок чого сімейні зв`язки між дітьми та матір`ю втрачені.

Ті обставини, що ОСОБА_1 свідомо нехтує своїми обов`язками щодо виховання та розвитку дітей, не піклується про стан їх здоров`я, їх фізичний, духовний і моральний розвиток, не забезпечує належне батьківське виховання, не утримує своїх дітей, були встановлені рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 30 серпня 2017 року, яке набрало законної сили 07 листопада 2017 року, у цивільній справі № 150/148/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_15 , третя особа - Орган опіки та піклування Чернівецької районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей (а. с. 21-22).

Цим рішенням позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_15 , третя особа - Орган опіки та піклування Чернівецької районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, задоволено. Визначено місце проживання малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_2 .

В задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей, відмовлено (а. с. 17-22).

Також судом першої інстанції встановлено, що у серпні 2018 році позивач уже звертався із позовом до відповідача про позбавлення її батьківських прав відносно обох малолітніх дітей. Тоді позивач просив залишити його позов без розгляду. Такі обставини мали змусити відповідача переглянути своє ставлення до своїх дітей, однак цього не відбулося.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що залишення поза увагою необхідності змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків може бути достатньою підставою для позбавлення батьківських прав. У разі повторного звернення з таким позовом під час його розгляду саме другий з батьків дитини має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї неповнолітньої дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування ним своїми батьківськими обов`язками (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, провадження № 61-7010св22).

Після того, як позивач звертався до відповідача у 2017 році із позовом про визначення місця проживання дітей та у 2018 році із позовом до неї про позбавлення її батьківських прав, тобто понад сім років назад, відповідач ОСОБА_1 мала достатньо часу для вжиття заходів для зміни своєї поведінки у відношенні до своїх рідних дітей.

Відповідач, заперечуючи позов, не надала належних доказів, які б підтверджували вчинення позивачем перешкод для виконання нею батьківських обов`язків і таких обставин судом не встановлено.

Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 звернув увагу на те, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до своїх неповнолітніх дітей. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про своїх рідних дітей, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від них. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи.

У постанові від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 Верховний Суд вказав, що лише зазначення відповідачем в апеляційній скарзі про його бажання піклуватися про дитину не спростовує факту його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Позбавлення відповідача батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте першочергово мають враховуватися якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для ухвалення рішення, а також оцінку всіх доказів у справі, які підтверджують виконання чи нехтування батьком/матір`ю своїми батьківськими обов`язками. Позбавлення батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права батька/матері є пропорційним меті позбавлення батьківських прав. Крім того, позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

З урахуванням встановлених по справі обставин, саме лише заперечення відповідача проти позбавлення батьківських прав не може розцінюватися як достатня підстава для відмови в задоволенні позову.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 - мати двох малолітніх дітей, свідомо, тривалий час, незважаючи на повторне звернення позивача ОСОБА_2 - батька дітей, до суду з позовом про позбавлення її батьківських прав щодо цих дітей, ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, що є підставою для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і дочки ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними та не впливають на висновок суду по суті спору.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що по справі зібрано достатньо доказів для застосування до відповідача ОСОБА_1 такого крайнього заходу впливу як позбавлення її батьківських прав.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

В межах доводів апеляційної скарги не встановлено підстав для висновку, що рішення суду ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, які б давали підстави для його скасування.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 30 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
І. В. Міхасішин

Повне судове рішення складено 14 січня 2026 року