Дата документу 21.01.2026 Справа № 331/8204/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/8204/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/807/226/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Онищенка Е.А.

Полякова О.З.

при секретарі Пантюх Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Четверта Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності на квартиру та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Четверта Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності на квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову вказував, що 6 серпня 2015 року відкрилась спадщина після ОСОБА_6 , до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_1 .

Позивач є спадкоємцем за заповітом. Після звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини йому стало відомо, що вказана квартира була відчужена ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 19 серпня 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . 22 серпня 2015 року ОСОБА_3 відчужив квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , яка 29 березня 2016 року відчужила вказану квартиру ОСОБА_5 .

Позивач зазначав, що укладений 19 серпня 2015 року від імені ОСОБА_6 договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки вказаний правочин вчинений після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .

Вказуючи на те, що внаслідок відчуження квартири АДРЕСА_1 були порушені права ОСОБА_2 як спадкоємця після ОСОБА_6 , позивач, з урахуванням уточнень, просив визнати недійсним укладений 19 серпня 2015 року від імені ОСОБА_6 договір купівлі-продажу вказаної квартири, визнати за ним право власності на спірну квартиру, витребувати на свою користь квартиру АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_5 , скасувавши державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_5 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Запорізької області від 12 вересня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 19 серпня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченком В.М. за № 1059.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і витребувано на користь позивача вказану квартиру.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 13 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2018 року і постанову апеляційного суду Запорізької області від 12 вересня 2018 року без змін.

Не погоджуючись із рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2018 року, особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що на час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції він був власником спірної квартири, проте, його не було залучено до участі у справі, а суд вирішив питання про його права та інтереси як власника майна. Квартира АДРЕСА_1 належить йому на праві власності за укладеним зі ОСОБА_5 договором купівлі-продажу від 01 листопада 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Спірідоновою М.А. за № 2603.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Лишенка С.С. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, стягнути з ОСОБА_1 судові витрати. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду. Вказує, що на момент звернення до суду із зазначеним позовом ОСОБА_1 не був новим власником спірної квартири, а оскаржуваним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2018 року питання щодо витребування квартири від скаржника не вирішувалось.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , він зазначає, що погоджується з доводами, викладеними в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, тому підтримує апеляційну скаргу і просить скасувати рішення суду першої інстанції.

Інші учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2020 року апеляційне провадження, відкрите за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа -Четверта Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності на квартиру та витребування майна з чужого незаконного володіння закрито.

Постановою Верховного Суду від 19 червня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ящук О.В., задоволено. Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2020 року скасовано, справу передано для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина після смерті ОСОБА_6 .

За життя ОСОБА_6 на випадок смерті розпорядився належним йому майном, склавши 27 квітня 2013 року заповіт, за яким усе своє майно, що буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, а також все те, на що він за законом буде мати право, у тому числі належна йому на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 , заповів ОСОБА_2 . Вказаний заповіт посвідчений державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори Грибачовою Л.Д. та зареєстрований у реєстрі за № 2-160.

17 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_6 .

При оформленні спадкових прав позивачу стало відомо, що на підставі договору купівлі-продажу від 19 серпня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченком В.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1059, зазначена у заповіті квартира відчужена ОСОБА_3 . Продавцем у договорі вказано ОСОБА_6 .

22 серпня 2015 року ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_1 відчужена на користь ОСОБА_4 .

29 березня 2016 року ОСОБА_4 відчужила вказану квартиру ОСОБА_5 .

Установивши, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 19 серпня 2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченком В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1059, не міг бути укладений ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання вказаного договору недійсним.

Оскільки позивач своєчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак через незаконне відчуження спірної квартири був позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права, а саме оформити право власності на спірну квартиру після відкриття спадщини, суд виснував про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Прийнявши в установленому законом порядку спадщину, ОСОБА_2 з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав, передбачене статтею 388 ЦК України. З огляду на те, що квартира АДРЕСА_1 була відчужена усупереч волі ОСОБА_6 , вираженій ним у заповіті від 27 квітня 2013 року, та поза волею позивача, який прийняв спадщину після ОСОБА_6 , суд дійшов висновку про витребування вказаної квартири з володіння ОСОБА_5 на користь позивача.

Також судом встановлено, що внаслідок незаконного відчуження квартири АДРЕСА_1 були порушені спадкові права ОСОБА_2 на вказану квартиру після ОСОБА_6 , тому суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Колегія суддів виходить із того, що неправильне визначення фактів, які необхідно встановити для правильного вирішення спору, приводить до того, що не всі особи, прав яких безпосередньо стосуються вирішення спору, притягуються до участі у справі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Частиною першою статті 17 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (частина третя статті 18 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Зазначені норми права визначають коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц (провадження № 61-13912св20) та від 29 червня 2021 року у справі № 201/751/14-ц (провадження № 61-1490св21).

Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦПК України, у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ч. 1 ст. 48 ЦПК України).

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права.

Матеріалами справи підтверджується, що у грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Четверта Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності на квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння та, з урахуванням уточнень, просив визнати недійсним укладений 19 серпня 2015 року від імені ОСОБА_6 договір купівлі-продажу вказаної квартири, визнати за ним право власності на спірну квартиру, витребувати на свою користь квартиру АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_5 , скасувавши державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_5 .

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 01 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Спірідоновою М.А., зареєстровано в реєстрі за № 2603, продавець ( ОСОБА_5 ) передає у власність покупця ( ОСОБА_1 ) однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , а покупець приймає у власність (купує) цю квартиру та оплачує за неї грошову суму, визначену умовами даного договору.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.01.2026 року, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 , дата, час державної реєстрації 01.11.2017 17:06:39.

Оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції 23 травня 2018 року.

Отже, на час ухвалення рішення власником спірної квартири був ОСОБА_1 .

Слід зазначити, що позов, що стосується права власності на майно, пред`являється до особи, яка є власником цього майна або до особи, яка заперечує право власності позивача.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

При цьому позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник (фізичні і юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів). Водночас законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою («титулом»).

Титульними володільцями вважаються особи, які володіють майном за цивільно-правовими договорами (майнового найму (оренди), підряду, зберігання, застави та інші), особи, які володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом. Позивач має підтвердити своє право власності на витребувану річ або інше титульне право на річ, посилаючись на ті чи інші докази (свідоцтво про право власності, свідоцтво про право на спадщину, технічний паспорт на автомашину, довіреність на розпорядження майном, договір тощо).

Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05 квітня 2022 року у справі № 205/4477/17 (провадження № 61-14693св21) та від 12 жовтня 2022 року у справі № 369/2311/19 (провадження № 61-5945св22).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 як власник спірної квартири, не був залучений до участі у справі в якості співвідповідача. Позивач, заявляючи вимогу про витребування майна, позов в цій частині вимог пред`явив лише до ОСОБА_5 .

В той час як ОСОБА_1 мав бути залучений до участі у справі як співвідповідач, оскільки судом вирішувалося питання про його права та інтереси як власника спірного нерухомого майна (на час ухвалення оскаржуваного рішення). Підтвердження того, що позивач подавав до суду першої інстанції клопотання про залучення його до участі у справі, матеріали справи не містять.

Лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі, серед іншого, вирішувати питання щодо наявності або відсутності підстав для витребування майна, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

На наведене вище суд першої інстанції уваги не звернув.

Оскільки суб`єктний склад учасників справи визначає суд першої інстанції, а в даній справі не залучено всіх осіб, які є учасниками спірних матеріальних правовідносин в якості відповідачів, рішення суду підлягає скасуванню, так як в такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права особи, не залученої до участі у справі як відповідача, а й її процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Отже, зазначене свідчить про істотне порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу, не з`ясував належний суб`єктний склад відповідачів, як наслідок, дійшов передчасного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

За змістом п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 через неналежний суб`єктний склад відповідачів.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що вказане не призведе до порушення прав позивача, оскільки він не позбавлений права на судовий захист шляхом подання позову з правильно визначеним суб`єктним складом відповідачів з вказаними позовними вимогами.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2018 року у цій справі скасувати та ухвалити постанову наступного змісту:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Четверта Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності на квартиру та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 30 січня 2026 року.

Головуючий Д.А.Трофимова

Судді: Е.А. Онищенко

О.З. Поляков