Номер апеляційного провадження 22-ц/824/2545/2026
Головуючий у суді першої інстанції Л. М. Осіпенко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

28 січня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

учасники справи

заявник ОСОБА_1

заінтересована особа Орган опіки і піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації

заінтересована особа ІНФОРМАЦІЯ_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 серпня 2025 року в частині його оскарження, ухвалене у складі судді Л. М. Осіпенко, в примішенні Дарницького районного суду міста Києва,

у с т а н о в и в :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна його матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заінтересовані особи Орган опіки і піклування Дарницької РДА, ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В обгрунтування заяви зазначив, що його мати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є інвалідом І групи довічно з необхідністю постійного догляду, має низку захворювань та встановлені діагнози, а саме гострий інфаркт міокарда передньо-перетинково-верхівково-бокової стінки лівого шлуночка від 12.12.2017 року, атеросклеротичний кардіосклероз, стенозуючий атеросклероз коронарних артерій (КВГ 12.12.2017 року: оклюзія ПМШГ ЛКА в середній третині), фібриляція шлуночків 12.12.2017 року, персистуюча форма ФП. СНА2DS2-VASc-6 балів, гіпертонічна хвороба ІІІ стадії, 3 ступеня, ризик-4. СН ІІ-А зі зниженою фракцією викиду лівого шлуночка, ФВ ЛШ 46%, ішемія в басейні лівого СМА з моторною афазією, відсутність функцій ходьби, самообслуговування, правобічного геміплегією, малий ішемічний інсульт від 2014 року в басейні лівої СМА, стеноклюзуючий церебральний атеросклероз.

Внаслідок хвороби, його мати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не може висловлювати свої думки, оскільки не розмовляє, не може одягнутись, приготувати собі їжу, не розуміє обставин, що відбуваються навколо неї, не може дати оцінку своїм діям чи діям оточуючих, не може самостійно вийти з дому, не контролює свою поведінку.

З огляду на викладене заявник просив суд визнати недієздатною його матір ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , встановити над нею опіку та призначити його опікуном.

Рішенням Дарницького районного суд м. Києва від 08 серпня 2025 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи Орган опіки і піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна задоволено частково.

Визнано ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 недієздатною.

В іншій частині заяви відмовлено.

До призначення у встановленому законом порядку опікуна над ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його обов`язки покладено на Орган опіки і піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у призначенні заявника опікуном його матері, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове, яким призначити ОСОБА_1 опікуном над недієздатною матір`ю.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ухвалюючи рішення про відмову у призначеннні заявника опікуном його матері, суд першої інстанції не врахував, що шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було розірвано 16.09.1993. Заявник з його батьком є власниками квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 проживає у вказаній квартирі разом із заявником з дозволу його батька. Дочка ОСОБА_4 , яка є рідною сестрою заявника - ОСОБА_6 разом з двома неповнолітніми дітьми зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , є внутрішньо переміщеними особами та фактично проживають за адресою: АДРЕСА_4 . Суд також не взяв до уваги, що ОСОБА_6 не має фінансової можливості забезпечувати належний догляд та лікування її матері, вона не заперечувала проти призначення опікуном матері рідного брата, оскільки розлучена та самостійно виховує двох неповнолітніх дітей.

Також зазначив, що суд порушив норми матеріального права, а саме ст. 55, 58, 60, 62, 63, 67 ЦК України. Подання про встановлення опіки та піклування не є одним із основних документів, який зобов`язує суд встановлювати опіку і піклування, а має враховуватися судом у комплексі з іншими документами та доказами у сукупності.

Заявник вказав, що з 2017 року він фактично виконує обов`язки опікуна над матір`ю, між ними існує тісний нерозривний психоемоційний зв`язок та теплі відносини, а тому обгрунтованим є призначення саме ОСОБА_1 опікуном на недієздатною ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції не врахував судову практику та висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 08.01.2024 у справі №753/1905/22 та у постанові від 27.11.2024 у справі №341/1526/23. Відмова у призначенні опікуном з підстав, що заявник є особою чоловічої статі призовного віку, враховуючи військовий стан в Україні та закріплений ст. 65 Конституції України обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілістності України, а тому немає можливості виконувати функції опікуна над членом своєї сім`ї (мамою) є відмовою у доступі до правосуддя.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Кресюн В. А., який брав участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити на підставі викладених у ній доводів.

Представники Органу опіки і піклування Дарницької РДА та ІНФОРМАЦІЯ_4 у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом доставлення судової повістки до електронних кабінетів учасників справи, що підтверджується звітами про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від ІНФОРМАЦІЯ_4 не надходило. Орган опіки і піклування Дарницької РДА подав до суду заяву, у якій просить розгляд справи здійснювати без участі його представника, апеляційну скаргу підтримуює та просить задовольнити.

З метою дотримання процесуальних строків, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності представників Органу опіки і піклування Дарницької РДА, ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника заявника, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 186/1743/15-ц (провадження № 61-5639св18) зазначено, що якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. У постанові Великої Палати Верховного суду від 08 червня 2022 року в справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22) вказано, що перегляд судових рішень (як рішень, постанов та ухвал) у апеляційному та касаційному порядках унормовано спеціальними статтями ЦПК України. Доступ до апеляційного та касаційного переглядів є одним із принципів цивільного процесу і передбачений у пункті 8 частини третьої статті 2 та статті 17 ЦПК України. За результатами апеляційного та касаційного переглядів відповідно суд має право як на певні висновки щодо розгляду справи по суті (статті 374, 409 ЦПК України), так і певні процесуальні висновки, які унеможливлюють подальший апеляційний чи касаційний розгляд (статті 362 та 396 ЦПК України).

Відтак суд апеляційної інстанції у даній справі перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги заявника в частині відмови ОСОБА_1 у призначенні його опікуном над недієздатною ОСОБА_4 та в частині покладення на Орган опіки та піклування Дарницької РДА здійснення опіки над недієздатною ОСОБА_4 .

В іншій частині рішення Дарницького районного судудд м. Києва від 08.08.2025 учасниками справи не оскаржується, а тому його законність та обґрунтованість в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Так, відмовляючи у призначенні заявника опікуном над недієздатною ОСОБА_4 суд першої інстанції дійшов висновку, що подане Органом опіки та піклування подання не містить належної мотивації чому саме ОСОБА_1 необхідно призначити опікуном, а не батька заявника, чи сестру ОСОБА_1 , яка так само зобов`язана опікуватися непрацездатною матір`ю, а також подання не містить висновків з посиланням на конкретні обставини, які б свідчили, що призначення опікуном ОСОБА_1 , якнайкраще відповідає інтересам особи, над якою встановлюється опіка. Суд звернув увагу на той факт, що заявник виявив бажання стати опікуном своєї матері лише під час проведення загальної мобілізації, яка оголошення у зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України, в той час як його матері встановлено інвалідність І групи ще у 2018 році. З огляду на відсутність підстав для призначення опікуна недієздатній ОСОБА_4 , до призначення опікуна, суд вказав, що опіку нею повинен здійснювати відповідний орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно достатті 41 ЦК Українинад недієздатною фізичною особою встановлюється опіка.

Згідно зі статтею 55 ЦК Україниопіка та піклування встановлюється з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Відповідно достатті 58 ЦК Україниопіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.

Частиною першоюстатті 60 ЦК Українивизначено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Опіка або піклування встановлюється за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування або за місцем проживання опікуна чи піклувальника (стаття 62 ЦК України).

Положеннями статті 63 ЦК Українизакріплено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю; фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

Відповідно до частини першоїстатті 67 ЦК Україниопікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.

При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.

Аналогічні положення зазначені у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88.

Відповідно до пункту 3.2 Правил опіки та піклування опікунами (піклувальниками) не можуть бути особи, які: не досягли 18 років; визнані в установленому порядку недієздатними або обмежено дієздатними; перебувають на обліку або лікуються в психоневрологічних та наркологічних закладах; раніше були опікунами чи піклувальниками та з їх вини опіку чи піклування було припинено; позбавлені батьківських прав; інтереси яких суперечать інтересам осіб, що підлягають опіці чи піклуванню; засуджені за скоєння тяжкого злочину.

Перелік документів, за наявності яких органи опіки і піклування призначають опікуна, визначений у пункті 3.3 Правил опіки та піклування, серед яких, зокрема: акт обстеження умов життя особи, що потребує опіки, і опис її майна; довідки про стан здоров`я особи, що потребує опіки (якщо вона раніше проживала окремо), та майбутнього опікуна (піклувальника); довідка про місце проживання майбутнього опікуна і його заява про прийняття на себе обов`язків про опіку; акт перевірки умов життя майбутнього опікуна та висновок від органів опіки та піклування за місцем проживання опікуна про можливість виконувати опікунські обов`язки; довідка лікувальної установи про відсутність в сім`ї майбутнього опікуна (піклувальника) захворювань, що перешкоджають влаштуванню до нього особи, що потребує опіки.

Отже, обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном.

При цьому подання органу опіки та піклування повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно з вимогамиЦПК України. При внесенні подання орган опіки та піклування має якнайкраще врахувати інтереси особи, над якою встановлюється опіка.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд встановив, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується актовим записом про народження №2522, на підставі якого Міським Палацом Новонароджених м. Київ 09.07.1986 року видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відміткою у паспорті громадянина України.

Відповідно до подання від 30.12.2024 № 101-12409 Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне, у разі визнання ОСОБА_4 недієздатною, призначити опікуном заявника ОСОБА_1 .

У вказаному поданні зазначено, що батько та сестра кандидата в опікуни ОСОБА_1 надали заяви про те, що вони не заперечують проти призначення останнього опікуном над ОСОБА_4 .

Відповідно до Акта обстеження умов проживання від 11.12.2024 за адресою: АДРЕСА_5 , квартира складається з 3-х кімнат, має задовільні умови проживання, у помешканні проведено сучасний ремонт, кімнати облаштовані меблями та побутовою технікою, кухня обладнана електричною плитою, у ванній кімнаті встановлено бойлер для нагріву води. Для ОСОБА_4 , яка є лежачою хворою та потребує сторонньої допомоги, відведено окрему кімнату.

Згідно з медичним висновком про стан здоров`я кандидата в опікуни/піклувальники від 29.11.2024 року №734, ОСОБА_1 під наглядом лікаря-психіатра та під наркологічним диспансеро-динамічним наглядом лікаря-нарколога не перебуває, за станом здоров`я може бути опікупом/піклувальником.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що подання органу опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про призначення ОСОБА_1 опікуном над недієздатною матір`ю ОСОБА_4 не містить належної мотивації, а також належних обґрунтувань чи мотивів з посиланням на наявні докази щодо можливості заявника бути опікуном та визначення конкретних обставин, які зумовлюють необхідність такого призначення, а містить лише посилання на можливість заявника бути опікуном. Також, не розглядалося питання, з урахуванням вимог пункту 3.2 Правил опіки та піклування, неможливості іншими родичами здійснювати догляд за нею.

Дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції правильно застосував частину четверту статті 63 ЦК України, яка приписує ураховувати можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника, частину першу статті 67 ЦК України, яка зобов`язує опікуна дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням, та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про призначення його опікуном над недієздатною матір`ю ОСОБА_4 , зауваживши, що заявником не спростовано можливість інших близьких ОСОБА_4 осіб (зокрема її дочки) здійснювати опіку над своєю матір`ю. При цьому факт самостійного утримання неповнолітніх дітей законодавець не пов`язує з можливістю виконання мети опіки (статті 63, 64 ЦК України).

Колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів напідтвердження можливості саме заявника здійснювати повноваження опікуна. Наявний у матеріалах справи висновокоргану опіки та піклування суд обґрунтовано відхив, оскільки до висновку не додано жодних доказів, які б свідчили про те, що орган опіки та піклування належним чином з дотриманням Правил опіки та піклування перевірив можливість заявника бути опікуном і посилань на наявність таких доказів у висновку немає. Також у висновку органу опіки і піклування відсутня будь-яка інформація про те, чи відповідатиме таке призначення якнайкращим інтересам ОСОБА_4 та чи сприятиме її нормальному життєзабезпеченню.

Подання органу опіку та піклування не містить належної мотивації, а також будь-яких обґрунтувань, з посиланням на наявні докази щодо можливості заявника бути опікуном та визначення конкретних обставин, які зумовлюють необхідність такого призначення, а містить лише посилання на можливість та доцільність заявника бути опікуном.

Крім того, у поданні органом опіки та піклування не було з`ясовано питання можливості призначення опікуном ОСОБА_6 , яка є дочкою ОСОБА_4 .

Стверджуючи про неможливість ОСОБА_6 здійснювати опіку над матір`ю, ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що його сестра має статус внутріншньо переміщеної особи та проживає у м. Івано - Франківськ, зареєстрована у м. Києві. А тому такі доводи колегія суддів прийняти до уваги не може, оскільки позбавлена можливості перевірити їх достеменність. Щодо посилання заявника на скрутний матеріальний стан сестри, то вказана обставини не виключає можливости саме дочкою здійснювати опіку над матір`ю, а заявник, як він сам зазначає, утримує і зобов`язаний у подальшому утримувати свою матір. Суд також бере до уваги, що заявник працює, відповідно певний час біля матері не перебуває, але ж в цей час хтось здійснює догляд за недієздатною ОСОБА_4 , оскільки вона за станом здоров`я потребує постійної сторонньої допомоги.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу на той факт, що ОСОБА_1 ініціював питання щодо оформлення опіки над своєю матір`ю лише під час проведення загальної мобілізації, в той час як інвалідність І групи ОСОБА_4 було встановлено ще у 2018 році, та її фізичний стан протягом шести років не покращувався і вона потребувала сторонної допомоги уже тривалий час. Вказуючи на те, що догляд за матір`ю з моменту погіршення її стану здоров`я здійснював сам заявник, він не пояснив суду чому у період з 2018 року не звертався із заявою про призначення його опікуном матері, догляд за якою він здійснював.

Так, у постанові Верховного Суду від 28 травня 2025 року у справі № 641/7190/23 зазначено, що саме орган опіки та піклування на підставі звернення особи чоловічої статі призовного віку із заявою про призначення його опікуном недієздатної особи, враховуючи введений у державі воєнний стан та закріплений статтею 65 Конституції України обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, повинен з`ясувати необхідність такого, уникаючи можливих зловживань в цьому питанні, та належно мотивувати своє подання про можливість призначення особи опікуном та, перш за все, необхідність такого.

Дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами дійсність його намірів щодо забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів ОСОБА_4 , дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх підстав для призначення його опікуном недієздатної матері та тимчасове покладення на орган опіки та піклування обов`язків зі здійснення опіки над недієздатною ОСОБА_4 до призначення у встановленому законом порядку опікуна над нею.

Доводи, викладені у апеляційній скарзі, про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1 про призначення його опікуном ОСОБА_4 , спростовуються установленими судами обставинами у справі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Так, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/1; постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Відповідно до частини другоїстатті 2 ЦПК Українисуд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та вірно застосував норми матеріального права, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для призначення ОСОБА_1 опікуном недієздатної ОСОБА_4 , та вказав, що до призначення опікуна, опіку ОСОБА_4 повинен здійснювати відповідний орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації.

Відмова у задоволенні вимог заяви про призначення ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_4 не призводить до порушення її прав, оскільки до призначення у встановленому законом порядку опіка над нею буде здійснюватися органом опіки та піклування, що передбачено статтею 65 ЦК України.

При цьому колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишає без змін, а апеляційну скаргу заявника без задоволення.

Ураховуючи положення ч. 2 ст. 299 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з провадженням справи суд відносить на рахунок держави.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 серпня 2025 року в частині відмови ОСОБА_1 у призначенні його опікуном над недієздатною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та в частині покладення на Орган опіки і піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації здійснення опіки над недієздатною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 20 лютого 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна