ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

08 січня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 685/423/13-ц

Провадження № 22-ц/820/40/26

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Талалай О.І., Янчук Т.О.,

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 27 червня 2013 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 27 червня 2013 року позов ПАТ «КБ «Надра» задоволено частково та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 30.01.2008 в сумі 113 120,07 доларів США, а також 3 441 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, 28 серпня 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Хмельницького апеляційного суду окремі апеляційні скарги на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 27 червня 2013 року.

Із довідки Теофіпольського районного суду Хмельницької області, доданої до апеляційної скарги ОСОБА_1 , встановлено, що матеріали цивільної справи №?685/423/13-ц (провадження №?2/685/130/13) були знищені відповідно до акта від 01.03.2019 у зв`язку із закінченням строку їх зберігання.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 01 вересня 2025 року матеріали за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Теофіпольського районного суду від 27 червня 2013 року було направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відновлення втраченого судового провадження.

Ухвалою Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 16 вересня 2025 року ініційовано питання відновлення втраченого судового провадження.

Ухвалою Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 12 листопада 2025 року повністю відновлено втрачене (знищене) судове провадження у цивільній справі №?685/423/13-ц (провадження №?2/685/130/13) за позовом ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

05 грудня 2025 року до Хмельницького апеляційного суду, після вирішення питання про відновлення втраченого судового провадження, надійшли матеріали справи з суду першої інстанції.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 07 січня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Бейликом А.Б., залишено без задоволення, ухвалу Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 12 листопада 2025 року залишено без змін.

Судом встановлено, що подані апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не відповідали вимогам статті 356 ЦПК України, оскільки подані після закінчення строку на апеляційне оскарження без порушення питання про його поновлення, а також у скаргах не зазначено відомостей про наявність або відсутність у скаржників електронного кабінету в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

У зв`язку з цим, ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 05 грудня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 27 червня 2013 року залишено без руху та надано строк 10 днів з дня отримання копії ухвали для подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням поважних причин його пропуску та для оформлення апеляційних скарг відповідно до вимог статті 356 ЦПК України з поданням їх копій відповідно до кількості учасників справи.

На виконання вимог зазначеної ухвали 15 грудня 2025 року адвокат Бейлик А.Б., діючи в інтересах ОСОБА_1 , подав до Хмельницького апеляційного суду заяву про усунення недоліків апеляційної скарги та поновлення строку на апеляційне оскарження, до якої долучив апеляційну скаргу в новій редакції, оформлену відповідно до вимог статті 356 ЦПК України, а також її копії для інших учасників справи.

В обґрунтування заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження зазначено, що про існування цивільної справи № 685/423/13-ц та ухвалене у ній рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 27 червня 2013 року ОСОБА_1 стало відомо лише 19.08.2025 після отримання її представником копії зазначеного рішення. Заявниця вказує, що участі у розгляді справи не брала, про її розгляд не повідомлялася, у судових засіданнях не була присутня, жодних судових повісток, повідомлень чи судових рішень не отримувала, оскільки з 2009 року постійно проживає та працює в Італійській Республіці, у зв`язку з цим заявниця просить поновити строк на апеляційне оскарження.

Також 15 грудня 2025 року ОСОБА_2 подав до апеляційного суду заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, нову редакцію апеляційної скарги, оформлену відповідно до вимог ст. 356 ЦПК України, та її копії для інших учасників справи.

Заяву про поновлення строку заявник мотивував тим, що про існування цивільної справи № 685/423/13-ц за позовом ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості йому стало відомо лише 20.08.2025 зі слів матері ОСОБА_1 , після того як її представник 19.08.2025 ознайомився з матеріалами справи у Теофіпольському районному суді Хмельницької області та отримав копію рішення суду від 27 червня 2013 року. До цього часу участі у справі не брав, про її розгляд повідомлений не був, у судових засіданнях не брав участі, жодних судових повісток, повідомлень чи судових рішень не отримував, у зв`язку з чим заявник просить поновити строк на апеляційне оскарження.

Колегія суддів вважає, що у відкритті апеляційного провадження за поданими апеляційними скаргами слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Рішення суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження, ухвалено 27 червня 2013 року.

Згідно з пунктом 13 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У пункті 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» зазначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 294 ЦПК України (у редакції від 09.06.2013), чинній на день постановлення оскаржуваного рішення, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Загальновизнане положення про дію цивільних процесуальних норм у часі передбачає, що незалежно від часу відкриття провадження у справі при здійсненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій.

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21) погодилася з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц, про те, що процедура апеляційного оскарження визначається за процесуальними правилами, які діють на момент подання апеляційної скарги, а не на час ухвалення оскарженого рішення.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України в редакції чинній з 15.12.2017, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 358 ЦПК України, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Тлумачення вказаної правової норми дає підстави для висновку, що сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавством імперативно встановлено процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.

У цьому аспекті дослідженню підлягають дві умови, передбачені частиною другою статті 358 ЦПК України, а саме: а) чи подано апеляційну скаргу особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; б) чи пропущено строк на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 200/13452/18 (провадження № 61-8954св23).

Обґрунтовуючи подані апеляційні скарги, скаржники стверджують, що їх не повідомляли про розгляд справи судом першої інстанції, вони не були присутні у судових засіданнях і не отримували жодних судових повісток, повідомлень чи копій судових рішень.

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи (ч. 2 ст. 6 ЦПК України (у редакції, чинній на час постановлення рішення суду від 27 червня 2013 року).

У статті 27 ЦПК України (у редакції, чинній на час постановлення рішення суду від 27 червня 2013 року) передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії з документів, долучених до справи, одержувати копії рішень, ухвал, брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, задавати питання іншим особам, які беруть участь у справі, а також свідкам, експертам, спеціалістам, заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб, користуватися правовою допомогою, знайомитися з журналом судового засідання, знімати з нього копії та подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти, прослуховувати запис фіксування судового засідання технічними засобами, робити з нього копії, подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти, оскаржувати рішення і ухвали суду, користуватися іншими процесуальними правами, встановленими законом.

Відповідно до частин 1, 4 статті 74 ЦПК України (у редакції чинній на час постановлення рішення суду від 27 червня 2013 року), судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Положення цієї частини не поширюються на випадки, передбачені абзацом другим частини третьої статті 191 цього Кодексу.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції.

На підставі системного аналізу норм ЦПК України можна дійти висновку, що особа, не повідомлена про розгляд справи (п. 1 ч. 2 ст. 358 цього Кодексу в редакції, чинній на час подання апеляційної скарги), це особа, яку не сповістили про наявність судового провадження у справі і яка, відповідно, не знала/не могла знати про розгляд справи.

Слід зазначити, що доступ до суду, як елемент права на справедливий судовий розгляд, не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, ЄСПЛ визнає легітимними обмеженнями встановлені державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому, складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічний правовий висновок виклав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Доступ до суду, як елемент права на справедливий судовий розгляд, не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, а й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати наданих процесуальним законом заходів для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

ЄСПЛ зауважив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (MPP GOLUB v. UKRAINE, № 6778/05, ЄСПЛ, від 18 жовтня 2005 року).

Норми, які регулюють строки подання скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Заінтересовані особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та № 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Суд апеляційної інстанції констатує, що текст рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 27 червня 2013 року зареєстровано до оприлюднення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 04 липня 2013 року, а забезпечено його загальний доступ 09 липня 2013 року, тому заявники мали можливість ознайомитись з текстом оскаржуваного рішення в будь-який час протягом 12 років.

Крім того, у самому рішенні Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 27 червня 2013 року зазначено, що відповідачі були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися без повідомлення причин, у зв`язку з чим справа розглянута судом за їх відсутності.

На підставі зазначеного рішення суду 17 липня 2013 року було видано виконавчі листи № 685/423/13-ц від 17.07.2013, за якими державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Теофіпольського районного управління юстиції Мельником О.В. відкрито виконавчі провадження: № НОМЕР_2 від 25.09.2014 щодо примусового виконання рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та № НОМЕР_3 від 05.08.2015 щодо примусового виконання рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 .

Постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 державним виконавцем Мельником О.В. винесено 25 вересня 2014 року щодо примусового виконання рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , яку вона отримала поштовим зв`язком 02 жовтня 2014 року (а.с. 99).

Також у межах зазначеного виконавчого провадження виконавчий лист було направлено до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, оскільки боржник ОСОБА_1 отримувала пенсію, та постановою державного виконавця встановлено відрахування із пенсійних виплат боржника у межах, передбачених Законом України «Про виконавче провадження». Також матеріали справи містять платіжні документи про стягнення грошових коштів боржника ОСОБА_1 на погашення заборгованості за кредитним договором.

Щодо ОСОБА_2 , судом встановлено, що за інформацією АТ КБ «Приватбанк» на підставі постанови від 20.05.2019 про арешт коштів ОСОБА_2 накладено арешт на грошові кошти боржника в сумі 2?880?802,56 грн, проте на рахунках боржника недостатньо коштів для виконання цієї постанови.

Водночас, АТ «Альфа-Банк» повідомив, що постанови серії ВП НОМЕР_4 від 20.05.2019 про арешт коштів та ВП НОМЕР_4 від 20.05.2019 були прийняті до виконання 04.06.2019 та оприбутковані на позабалансовому рахунку банку. Банком накладено арешт на грошові кошти боржника ОСОБА_2 , проте на рахунках боржника відсутні кошти для виконання постанов. Постанова не прийнята до виконання в частині арешту грошових коштів по рахунку №? НОМЕР_1 , оскільки страхові кошти, які зараховані на окремий рахунок, не можуть бути спрямовані на стягнення за виконавчими документами відповідно до ст.?34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Таким чином, у межах виконавчих проваджень щодо обох боржників здійснювався ряд виконавчих дій.

Крім того, ухвалою Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 19 квітня 2021 року заяву ТОВ «Брайт Інвестмент» задоволено та у виконавчому провадженні № НОМЕР_3, відкритому на підставі виконавчого листа № 685/423/13-ц, виданого Теофіпольським районним судом Хмельницької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором № 755845/РБ від 30 січня 2008 року в сумі 113 120,07 доларів США, замінено стягувача з ПАТ «КБ «Надра» на ТОВ «Брайт Інвестмент».

28 грудня 2022 року ухвалою Теофіпольського районного суду Хмельницької області у виконавчому провадженні АСВП № НОМЕР_2, відкритому на підставі виконавчого листа № 685/423/13-д, виданого Теофіпольським районним судом Хмельницької області про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 755845/РБ від 30.01.2008, стягувача ПАТ КБ «Надра», як вибулу сторону, замінено його правонаступником ТОВ «Брайт Інвестмент», яке набуло всі права та обов`язки стягувача на підставі договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 30.09.2020.

Копію зазначеної ухвали отримано ОСОБА_1 11.01.2023 (а.с. 123).

Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були обізнані про відкриття щодо них виконавчих проваджень, а відтак були обізнані про існування та розгляд відповідної цивільної справи в суді.

При цьому, апеляційну скаргу на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 27 червня 2013 року заявники подали лише 28 серпня 2025 року, тобто понад дванадцять років після ухвалення оскаржуваного судового рішення, хоча ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були обізнані про існування справи в суді та протягом розумного строку мали можливість проявити заінтересованість щодо руху справи і реалізувати право на апеляційне оскарження.

Для цілей перевірки дотримання особою, яка бере участь у справі, процесуальних строків, визначених законом, суди мають керуватися нормами процесуального права та враховувати фактичні обставини справи. Посилання особи на свою необізнаність не може розцінюватися як безумовний факт підтвердження або спростування таких обставин.

Згідно з частиною 1 статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з частиною 1 статті 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому, складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію ОСОБА_1 та ОСОБА_2 своїх процесуальних прав та належне виконання ними процесуальних обов`язків, зокрема вчинення всіх можливих та від них залежних дій для оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, заявники не надали.

Виходячи з того, що апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня ухвалення судового рішення (понад дванадцяти років з моменту його проголошення), а заявники були обізнані про розгляд справи та виконання судового рішення, зокрема про наявність виконавчих проваджень щодо них, проте не скористалися своїми процесуальними правами на подання апеляційної скарги у встановлений законом строк і не навели обставин непереборної сили, колегія суддів дійшла висновку, що немає підстав для застосування частини другої статті 358 ЦПК України.

З урахуванням викладеного вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Керуючись ст. 358 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відкритті апеляційного провадження за апеляційними скаргами на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 27 червня 2013 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в касаційному поряду до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: О.І. Талалай

Т.О. Янчук