Справа № 459/593/25 Головуючий у 1 інстанції: Дем`яновська Ю.Д.
Провадження № 22-ц/811/2668/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Підлужного В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шептицького міського суду Львівської області від 01 липня 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

в лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ДП «Львіввугілля», з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: т.в.о. генерального директора ДП «Львіввугілля» Овчінніков Павло Віталійович, про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу.

В обгрунтування позовної заяви покликається на те, що з 25.03.2005 року працює на посаді заступника генерального директора з правових питань ДП «Львіввугілля». 01.08.2023 року т.в.о. генерального директора В.Крась видано наказ № 123 «Про тимчасове переведення», яким її тимчасово переведено на посаду провідного юрисконсульта ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою робою з 02.08.2023 року до повної ліквідації (закриття) ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля», але не довше ніж до завершення воєнного стану в Україні. Наказом № 128 від 02.08.2023 року по ДП «Львіввугілля» «Про внесення змін» внесено зміни в наказ № 123 від 01.08.2023 року «Про тимчасове переведення» та викладено його в іншій редакції. Накази ДП «Львіввугілля» нею були оскаржені до суду, і рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 08.07.2024 року, відмовлено в позові ОСОБА_1 про визнання переведення на іншу роботу незаконним і поновлення на посаді. Наказом ДП «Львіввугілля» від 29.01.2025р. №75-к «Про кадрові питання» її звільнено з роботи з 29.01.2028 року за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України, наказом ДП «Львіввугілля» №87-к від 03.02.2025р. «Про внесення змін» змінено дату звільнення на 29.01.2025 року. Вважає наказ про звільнення незаконним, виданим з грубими порушеннями чинного трудового законодавства. Підставою її звільнення за прогул без поважних причин в наказі №75-к від 29.01.2025 року зазначена відсутність на робочому місці з 04.08.2023 прогулом вважається відсутність працівника не на робочому місці, а на роботі. Робочим місцем зазначено - провідний юрисконсульт ВП «Шахта «Великомостівська», на переведення на яке вона згоди не надавала, до роботи в ДП «Львіввугілля» 04.08.2023 року її не було допущено, її вина у прогулі відсутня, а звільнення проведено з посади заступника генерального директора з правових питань. Працівник, який відмовляється від переведення на іншу роботу, від зміни істотних умов праці, не порушує трудової дисципліни. Тому роботодавець не має права застосовувати заходи дисциплінарних стягнень до працівника, а вона підлягала звільненню на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України. Роботодавцем пропущено шестимісячний строк накладення дисциплінарного стягнення за прогул, визначений ст.148 КЗпП України, який повинен обчислюватись з першого дня відсутності працівника на робочому місці. Оскільки вона не погоджувалася з переведенням, про що роботодавець був обізнаний в день ознайомлення з таким наказом, роботодавець (ДП «Львіввугілля») повинен був припинити трудовий договір з нею 03.08.2023 року (останній день роботи і день повідомлення про зміну істотних умов праці) за пунктом 6 статті 36 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, а не за прогул, який мав місце з вини роботодавця, згоду на зміну істотних умов праці вона не давала. З наведених підстав просить визнати наказ ДП «Львіввугілля» №75 від 29.01.2025 року «Про кадрові питання» (в редакції наказу №87-к від 03.02.2025 року «Про внесення змін») незаконними та скасувати його; поновити її на роботі на посаді заступника генерального директора з правових питань ДП «Львіввугілля»; стягнути з ДП «Львіввугілля» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (недопуску до роботи) з 04 серпня 2023 року до дня поновлення позивача на роботі (посаді), який на день подачі позову становить 912 367,80 грн.

Рішенням Шептицького міського суду Львівської області від 01 липня 2025 року позов задоволено частково.

Скасовано наказ ДП «Львіввугілля» №75 від 29.01.2025 року «Про кадрові питання» зі змінами внесеними наказом №87-к від 03.02.2025 «Про внесення змін».

В задоволенні решти вимог - відмовлено.

Стягнуто з ДП «Львіввугілля» на користь держави 1211,20 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або обладнанні у межах спеціальності, кваліфікації чи посали, обумовленої трудовим договором. Роботодавець не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров' я. У зв?язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Вказує, що її тимчасово було переведено на період дії воєнного стану зі зміною істотних умов праці, зокрема, з посади заступника генерального директора ДП «Львіввугілля» (посада відноситься до категорії керівників) на посаду провідного юрисконсульта Відокремленого підрозділу «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» (посада відноситься до категорії фахівців), змінений режим роботи, система оплати праці, розташування місця роботи (м.Сокаль, м. Шептицький). Для звільнення працівника за прогул недостатньо встановити факт відсутності його на роботі протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин, така відсутність повинна бути зумовлена саме неповажними причинами. Стверджує, що її основне робоче місце не змінилося (заступник генерального директора з правових питань), трудова книжка залишилася в кадровій службі апарату ДП «Львіввугілля», табельний облік здійснювався саме в апараті ДП «Львівугілля». Вважає, що саме її незгода продовження роботи в нових умовах стала причиною звільнення за прогул. В позовній заяві нею зроблений розрахунок суми середнього заробітку, який вона просила стягнути за час вимушеного прогулу за період з 04.08.2023 року до дня поновлення на роботі (посаді), який зроблено на день подачі позову. Відповідач жодним чином не підтвердив і не спростував правильність такого розрахунку. З наведених підстав просить скасувати рішення Шептицького міського суду Льівської області від 01 липня 2025 року в частині відмови задоволення позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного протуку, ухвалити рішення по справі, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції частково задовольнив позов, скасував наказ ДП «Львіввугілля» №75 від 29.01.2025 року про звільнення ОСОБА_1 за прогул, обгрунтовуючи свої висновки тим, що незважаючи на тривалість такого порушення дисципліни, відповідачем порушено строк накладення дисциплінарного стягнення, і оскільки роботодавцем порушено лише порядок накладення дисциплінарного стягнення, суд дійшов висновку, що в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді заступника генерального директора з правових питань ДП «Львіввугілля».

01.08.2023 року т.в.о. генерального директора В.Крась видано наказ № 123 «Про тимчасове переведення», яким переведено ОСОБА_1 , заступника генерального директора з правових питань, тимчасово на посаду провідного юрисконсульта ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» для забезпечення правового супроводу щодо відвернення обставин, що можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей у зв`язку з ліквідацією (закриттям) шахти ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля», а також для правового забезпечення виконання Угоди про співпрацю між Міненерго та ДП «Львіввугілля» і Німецьким товариством міжнародного співробітництва (GIZ) ГмбХ, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою робою з 02.08.2023 року до повної ліквідації (закриття) ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля», але не довше ніж до завершення воєнного стану в Україні.

Наказом № 128 від 02.08.2023 року по ДП «Львіввугілля» «Про внесення змін» внесено зміни в наказ № 123 від 01.08.2023 року «Про тимчасове переведення» та викладено його в наступній редакції: «Перевести ОСОБА_1 , заступника генерального директора з правових питань, на посаду провідного юрисконсульта ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» для забезпечення правового супроводу щодо відвернення обставин, що можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей у зв`язку з ліквідацією (закриттям) шахти ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля», а також для правового забезпечення виконання Угоди про співпрацю між Міненерго та ДП «Львіввугілля» і Німецьким товариством міжнародного співробітництва (GIZ) ГмбХ, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою робою з 04.08.2023 року до повної ліквідації (закриття) ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля», але не довше ніж до завершення воєнного стану в Україні.

ОСОБА_1 оскаржила наказ ДП «Львіввугілля» №123 від 01.08.2023року «Про тимчасове переведення» та наказ №128 від 02.08.2023 року «Про внесення змін» до Червоноградського міського суду Львівської області, який рішенням від 20.02.2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 08.07.2024 року, відмовив у задоволенні позову.

Оспорюваним наказом ДП «Львіввугілля» від 29.01.2025 року №75-к «Про кадрові питання» ОСОБА_1 , заступника генерального директора з правових питань, звільнено з роботи з 29.01.2028 року за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, копію наказу вона отримала 31.01.2025 року у відділенні Укрпошти.

Наказом ДП «Львіввугілля» №87-к від 03.02.2025 року «Про внесення змін» змінено дату звільнення на 29.01.2025 року, завірену копію якого вона одержала 07.02.2025 року.

Пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, який вже діяв на час спірних правовідносин, передбачено, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до статті 1 якого цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Частина 1 статті 32 КЗпП України передбачає, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Проте, статтею 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою. У період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

Пункт 6 частини 1 статті 36 КЗпП України визначає, що підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Підставою припинення трудового договору є не просто незгода працівника з переведенням, а якщо така відмова пов`язана зі зміною істотних умов праці (системи та розміри оплати праці, пільги, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад та інше).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції врахував те, що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20.02.2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 08.07.2024 року у справі №459/2623/23, встановлено законність наказу ДП «Львіввугілля» №123 від 01.08.2023року «Про тимчасове переведення» та наказу №128 від 02.08.2023 року «Про внесення змін», зокрема з тих підстав що тимчасове переведення позивачки не вимагало її згоди, що спростовує доводи апелянта про те, що її слід було звільнити на підставі пункту 6 частини 1 статті 36 КЗпП України.

Як вбачається з тексту оспорюваного наказу, такий винесений в зв`язку з встановленими фактами порушення трудової дисципліни і невиконання своїх посадових обов`язків, а саме, ОСОБА_1 не приступила до роботи у ВП «Шахта «Великомостівська» з 04.08.2023 року, на неодноразові вимоги про надання письмового пояснення з приводу її відсутності на роботі та надання підтверджуючих документів про поважні причини відсутності не відреагувала, пояснення не надала, а тому її відсутність на робочому місці з 04.08.2023 року по 29.01.2025 року слід вважати прогулами (п.1); ОСОБА_1 , таб № 60, заступника генерального директора з правових питань звільнити з роботи з 29.01.2028 року за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України (наказом № 87-к від 03.02.2025 року внесено зміни до вказаного наказу в зв`язку з допущенням друкарської помилки, датою звільнення вважати 29.01.2025 року).

Оскільки сторонами визнається та не оспорюється невихід позивачки на роботу у ВП «Шахта «Великомостівська» в період з 04.08.2023 року до 29.01.2025 року, то ці обставини є достовірними та встановленими в силу ч.1 ст.82 ЦПК України, за якою обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

ОСОБА_1 не заперечує того, що вона з 04.08.2023 року не виходила на роботу, зазначаючи, що причиною невиходу на роботу є незгода з переведенням, а також у зв`язку з оскарженням нею наказів про переведення.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Для звільнення працівника за прогул недостатньо встановити факт відсутності його на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин, така відсутність повинна бути зумовлена саме неповажними причинами.

Як зазначає Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року в справі № 572/2944/16-ц для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причин такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Вважаючи своє звільнення за прогул незаконним, позивач посилається на те, що причиною невиходу на роботу є те, що вона не погодилася з переведенням її на іншу посаду, а тому вважає, що причини її невиходу на роботу з 04.08.2023 року до 29.01.2025 року, є поважними, що виключає звільнення її за прогул.

Оскільки після ознайомлення з наказами від 01.08.2023 року № 123 та від 02.08.2023 року № 128 робоче місце ОСОБА_1 було у ВП «Шахта «Великомостівська», однак вона, вважаючи своє переведення незаконним, з 04.08.2023 року до 29.01.2025 року на роботу не виходила, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який вірно вважав, що невихід ОСОБА_1 на роботу з причин незгоди з переведенням, не свідчить про поважність причин невиходу на роботу.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції врахував і те, що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20.02.2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 08.07.2024 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про скасування наказів ДП «Львіввугілля» №123 від 01.08.2023 року «Про тимчасове переведення» та наказу №128 від 02.08.2023 року «Про внесення змін».

Ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та задовольняючи позовну вимогу про скасування наказу №75-к від 29.01.2025 року, суд першої інстанції взяв до уваги положення статті 148 КЗпП України, яка передбачає, що дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці

Встановивши з матеріалів справи, з тверджень сторін, що відсутність позивача на роботі мала місце з 04.08.2023 року до 29.01.2025 року, чого позивач не заперечував та підтверджується службовою запискою в.о. старшого інспектора ВК О.Денисюк від 08.08.2023 року № 1-11/415 з відповідними актами, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що дисциплінарний проступок мав місце, однак незважаючи на тривалість такого порушення трудової дисципліни позивачем, відповідач пропустив строк накладення дисциплінарного стягнення, а тому дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в частині скасування наказу ДП «Львіввугілля» №75 від 29.01.2025 року «Про кадрові питання» (в редакції наказу №87-к від 03.02.2025 «Про внесення змін»).

Рішення суду оскаржує лише ОСОБА_1 в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог, а саме, в задоволенні позовних вимог поновити її на посаді заступника генерального директора з правових питань ДП «Львіввугілля»; стягнути з ДП «Львіввугілля» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (недопуску до роботи) з 04 серпня 2023 року до дня поновлення позивача на роботі (посаді), відмову в задоволенні яких суд першої інстанції мотивував тим, що судом встановлено порушення роботодовцем лише порядку накладення дисциплінарного стягнення на позивача, а тому в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. .

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 проскасування наказу ДП «Львіввугілля» №75 від 29.01.2025 року «Про кадрові питання» (в редакції наказу №87-к від 03.02.2025 року «Про внесення змін» ДП «Львіввугілля» не оскаржує, суд апеляційної інстанції при перегляді судового рішення не вправі погіршувати становище апелянта, а відтак у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для перегляду судового рішення в цій частині вимог.

Рішенням суду першої інстанції встановлено обставини, які сторонами визнавалися, ними не оспорюються, а саме те, що ОСОБА_1 наказом т.в.о. генерального директора В.Крась № 123 «Про тимчасове переведення», переведена з посади заступника генерального директора з правових питань, тимчасово, на посаду провідного юрисконсульта ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля», не погодившись з переведенням оскаржила накази в судовому порядку, з часу переведення на роботу за новим місцем праці до роботи не приступила, на роботу за новим місцем праці не виходила у зв`язку з оскарженням наказів про переведення.

Тобто, ОСОБА_1 не заперечує тих обставин, що з 04.08.2023 року після прийняття наказів про її переведення, вона на роботу не виходила, оскільки вважала таке переведення незаконним, і не погодившись з наказами про переведення, оскаржила їх до суду.

Як вбачається з рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 08.07.2024 року, переведення ОСОБА_1 було законним, судами відмовлено у скасуванні наказу т.в.о. генерального директора В.Крась №123 від 01.08.2023 року «Про тимчасове переведення», яким переведено ОСОБА_1 , заступника генерального директора з правових питань, тимчасово на посаду провідного юрисконсульта ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» та наказу № 128 від 02.08.2023 року по ДП «Львіввугілля» «Про внесення змін», яким внесено зміни в наказ № 123 від 01.08.2023 року «Про тимчасове переведення» та викладено його в наступній редакції

Ухвалою Верховного Суду від 14 жовтня 2025 року касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шептицького міського суду Львівської області від 20 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 липня 2024 року закрито.

Тобто, судами встановлено правомірність переведення ОСОБА_1 , наказ т.в.о. генерального директора В.Крась №123 від 01.08.2023 року «Про тимчасове переведення», яким переведено ОСОБА_1 , заступника генерального директора з правових питань, тимчасово на посаду провідного юрисконсульта ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» та наказ № 128 від 02.08.2023 року по ДП «Львіввугілля» «Про внесення змін», яким внесено зміни в наказ № 123 від 01.08.2023 року «Про тимчасове переведення» та викладено його в наступній редакції, є чинними, у визнанні їх незаконними рішеннями судів, що набрали законної сили, відмовлено.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 , з 04.08.2023 року, з часу її переведення на іншу посаду, безпідставно, з залежних тільки від неї причин не виходила на роботу, чим допустила прогул.

Обгрунтовуючи поважність причин невиходу на роботу, ОСОБА_1 мотивувала тим, що не погоджується з переведенням на іншу посаду та оскарженням нею в судовому порядку наказів про переведення, однак такі причини, на думку колегії суддів, не є поважними, невихід на роботу залежав лише від волевиявлення позивачки, а тому відсутність ОСОБА_1 на роботі протягом тривалого часу суд першої інстанції вірно кваліфікував як прогул.

Незгода з наказами роботодавця про переведення, їх оскарження, не є поважною причиною для невиходу на роботу.

Колегія суддів бере до уваги судові рішення, які підтверджують законність переведення ОСОБА_1 , а відтак невихід ОСОБА_1 на роботу за новим місцем праці є незаконним, оскарження наказів про переведення не надавало ОСОБА_1 право не виходити на роботу.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про скасування наказу ДП «Львіввугілля» №75 від 29.01.2025 року «Про кадрові питання» зі змінами, внесеними наказом №87-к від 03.02.2025 року «Про внесення змін», лише з підстав порушення роботодавцем строку притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, а не з підстав того, що ОСОБА_1 не допустила прогул.

Встановивши, що ОСОБА_1 була відсутня на роботі з 04.08.2023 року до 29.01.2025 року без поважних причин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 допустила прогул, а відтак її звільнення на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України є законним.

Дійшовши висновку про те, що ОСОБА_1 впродовж тривалого часу не виходила на роботу без поважних причин, що свідчить про вчинення нею прогулу, враховуючи те, що працівник підлягає поновленню на роботі у разі вимушеного прогулу і що середній заробіток підлягає стягненню лише за час вимушеного прогулу, а ОСОБА_1 , як встановлено судом, була відсутня на роботі протягом тривалого часу, з 04.08.2023 року до 29.01.2025 року без поважних причин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення їїна посаді заступника генерального директора з правових питань ДП «Львіввугілля» та стягнення з ДП «Львіввугілля» на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу (недопуску до роботи) з 04 серпня 2023 року до дня поновлення позивача на роботі (посаді).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шептицького міського суду Львівської області від 01 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 02.02.2026 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк