УХВАЛА

30 січня 2026 року

м. Київ

справа № 2-10231/11

провадження № 61-1167ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Скочко Ольга Анатоліївна, на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року у справі за заявою відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області про заміну боржника у виконавчому провадженні по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного сільськогосподарського підприємства «Заготзерно», ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області звернувся до суду із заявою про заміну боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Заява обґрунтована тим, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2012 року позовну заяву ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ПСП «Заготзерно» про стягнення заборгованості за кредитними договорами: № 1087 від 05 березня 2008 року, № 1312 від 14 квітня 2008 року задоволено в повному обсязі. Боржник ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а правонаступником є його донька ОСОБА_1 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2024 року заяву Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області задоволено.

Замінено сторону боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 про стягнення із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ПСП «Заготзерно» на користь ПАТ «Фідобанк» суми заборгованості у цивільній справі за позовом ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ПСП «Заготзерно», ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2024 року змінено, здійснено заміну сторони боржника з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 в межах вартості майна, одержаного у спадщину. В решті ухвалу суду залишено без змін.

24 січня 2026 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Скочко О. А., через підсистему «Електронний суд» звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргоюна ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року, у якій просить скасуватиоскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про заміну сторони боржника у виконавчому провадженні.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані норми матеріального та порушено норми процесуального права. Заявниця зазначає, що вона не зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_2 , ніякі документи не отримувала і не оформлювала, спадщину не приймала і не має наміру цього робити. Крім того, вказує, що суд апеляційної інстанції при винесені оскаржуваної постанови не врахував існування постанови Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2025 року, залишеної без змін постановою Верховного Суду від 10 грудня 2025 року, якою визнано незаконною бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Дрижирук О. О. щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-10231/11, виданого 22 січня 2013 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини «с» статті 7 Рекомендації № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. При розгляді можливих заходів щодо судів третьої інстанції державам слід мати на увазі, що справи вже пройшли слухання в двох інших судах.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2012 року позовну заяву ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ПСП «Заготзерно» про стягнення заборгованості за кредитними договорами: № 1087 від 05 березня 2008 року, № 1312 від 14 квітня 2008 року задоволено в повному обсязі.

ОСОБА_2 був боржником у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 є донькою ОСОБА_2 та на момент смерті батька була малолітньої особою.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року визнано неправомірними дії/бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про закінчення виконавчих проваджень № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 та скасовано постанови про закінчення вказаних виконавчих проваджень.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області від 09 квітня 2024 року відновлено виконавче провадження № НОМЕР_1.

Відповідно до повідомлення Дніпровської районної державної нотаріальної контори від 29 червня 2024 року, 28 жовтня 2014 року було відкрито спадкову справу за № 550/2014 після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Особи, які звернулись із заявами про прийняття спадщини, відсутні.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_1 особисто не зверталася до нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини та будь-яким іншим способом, передбаченим статтею 1273 ЦК України, від спадщини не відмовлялась.

Разом з тим, в копії спадкової справи міститься заява ОСОБА_4 від 11 січня 2018 року, яка подана до нотаріуса, про те, що вона прийняла за малолітню ОСОБА_1 спадщину, яка складалась з садового будинку, земельної ділянки та квартири.

Таким чином, судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є правонаступницею прав та обов`язків після смерті батька ОСОБА_2 , прийняла спадщину.

У пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду, виконання яких є складовою права на справедливий суд та ефективний захист прав сторони у справі, що передбачені статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 442 ЦПК України визначено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

Частинами першою, п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. У разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.

Питання процесуального правонаступництва врегульовано частиною першою статті 55 ЦПК України, відповідно до якої у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане із переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника.

Отже, процесуальне правонаступництво, передбачене статтею 55 ЦПК України,

є переходом процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи

у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.

За змістом положень статті 55 ЦПК України суд має вирішити питання процесуального правонаступництва під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Визначальним при вирішенні питання про залучення правонаступників до участі в справі є встановлення, чи допускають спірні правовідносини правонаступництво, та чи відомі особи, які прийняли спадщину (постанова Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 760/9496/21 (провадження № 61-10690св22)).

Частиною четвертою статті 1268 ЦК України визначено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 1273 ЦК України, фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, може відмовитися від прийняття спадщини за згодою піклувальника і органу опіки та піклування. Неповнолітня особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування. Батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з частинами першою, третьою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Неотримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину саме по собі не може перешкоджати виконанню рішення суду, яке набрало законної сили (постанови Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 623/2000/15-к, від 19 лютого 2020 року у справі № 752/1334/14-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 2-1799/11).

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові

від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21), реалізація процесуального правонаступництва має переслідувати процесуальну мету, яку суд також враховує разом із доказами матеріального правонаступництва, яке стало підставою процесуального правонаступництва. Заміна судом сторони у справі на підставі матеріального правонаступництва здійснюється з процесуальною метою реалізації правонаступником прав щодо виконання судового рішення у виконавчому провадженні, а тому потребує розгляду підстав поновлення такого виконавчого провадження, якщо воно вважається закінченим.

Враховуючи завдання виконавчого провадження як складової судового провадження, процесуальною метою заміни як сторони відкритого виконавчого провадження, так і сторони у справі (стягувача у виконавчому документі), є отримання виконання судового рішення в межах виконавчого провадження.

Встановивши, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, а також те, що на момент смерті батька, ОСОБА_1 була малолітньої особою, а отже вона автоматично прийняла спадщину, згідно з вимогами статті 1268 ЦК України, особисто не зверталась до нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини та будь-яким іншим способом, передбаченим статтею 1273 ЦК України, від спадщини не відмовлялась, суди попередніх інстанцій дійшли мотивованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви про заміну сторони боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .

Крім того, судом апеляційної інстанції за результатом перегляду ухвали суду першої інстанції вірно застосовано положення статті 1282 ЦК України, якою передбачено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, дійшов достатньо обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для зміни ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2024 року, здійснивши заміну сторони боржника з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Твердження заявниці щодо неприйняття нею спадщини після смерті батька ОСОБА_2 є помилковими та ґрунтуються на власному тлумаченні норм права.

Водночас, посилання заявниці на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2025 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 10 грудня 2025 року у цій справі, не спростовує висновку судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для заміни сторони боржника у виконавчому провадженні, відкритому на час постановлення оскаржуваних судових рішень.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами попередніх інстанцій норм ЦК України, ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження» є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що касаційна ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Скочко О. А., на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2024 року (не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи) та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року є необґрунтованою. У відкритті касаційного провадження належить відмовити.

Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Скочко Ольга Анатоліївна, на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року у справі за заявою відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області про заміну боржника у виконавчому провадженні по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного сільськогосподарського підприємства «Заготзерно», ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Копію ухвали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович