Справа № 345/534/26
Провадження № 2-н/345/72/2026
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2026 року м. Калуш

Суддя Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області Сухарник І.І., розглянувши заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з орендної плати -,

В С Т А Н О В И Л А :

29.01.2026 до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області надійшла заява від ОСОБА_1 , в якій вона зазначає, що 02.06.2025 р. між ОСОБА_1 як власником житлової квартири за адресою АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 було підписано Договір оренди житлового приміщення. Сума орендної плати є фіксованою: 12000 грн за місяць. На виконання взятих на себе зобов`язань ОСОБА_1 було передано у платне користування житлову квартиру, однак ОСОБА_2 допустила невиконання умов Договору який підписала особисто в результаті чого останньою не було оплачено суму орендної плати в розмірі 12000 грн за останній місяць користування житлом. У зв`язку з цим, заявниця просить суд видати судовий наказ про стягнення з боржниці на її користь заборгованості по Договору в сумі 12000,00 грн та судового збору у розмірі 665,60 грн.

Розглянувши матеріали заяви, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Частиною першою статті 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Відповідно до частини 1 статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Згідно пункту 7 частини 1 статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу до юридичної особи або фізичної особи - підприємця про стягнення заборгованості за договором (іншим, ніж про надання житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення), укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Територіальна юрисдикція (підсудність) цивільних справ визначена в параграфі 3 глави 2 ЦПК України.

Так, частиною першої статті 27 ЦПК України визначено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із частиною першою статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 30 ЦПК України). Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

У постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 638/1988/17 зазначено, що правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно. Предметом позову у цій справі є зобов`язання, які випливають з надання житлово-комунальних послуг. Такі послуги надаються за місцем знаходження нерухомого майна. З урахуванням наведеного, позов про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.02.2021 у справі № 911/2390/18, зазначила, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині третій статті 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення. Тому до спорів, предметом яких є заборгованість, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладено щодо користування нерухомим майном, поширюються правила виключної підсудності.

Частиною 4 статтею 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, позов або заява про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з орендної плати має пред`являтися за місцем знаходження нерухомого майна, яке передано в оренду, за правилами виключної підсудності, відповідно до положень ст. 30 ЦПК України.

Як встановлено зі заяви про видачу судового наказу, предметом заяви є зобов`язання, які випливають з договору оренди житлової квартири за адресою АДРЕСА_1 . Здійснення орендної плати за користування квартирою нерозривно пов`язане з об`єктом нерухомого майна.

Таким чином, з огляду на те, що заборгованість виникла у зв`язку з нездійсненням орендної плати за користування квартирою в м. Івано-Франківську, то дана справа не підсудна Калуському міськрайонному суду Івано-Франківської області.

Як передбачено п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

Враховуючи викладене, вважаю що заява про видачу судового наказу не належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області, а тому наявні підстави для відмови у видачі судового наказу.

Також суд звертає увагу заявниці, що с. Белеїв Калуського району (місце реєстрації боржника) також не відноситься до територіальної підсудності Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області, оскільки належить до Долинської міської громади Калуського району Івано-Франківської області.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.ст. 124, 125 Конституції України, ст.8 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», ст.ст. 2, 4, 23, 27, 30, 162, 164-166 ЦПК України, суддя

П О С Т А Н О В И Л А:

у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з орендної плати - відмовити.

Роз`яснити заявнику, що відповідно до ч. 1 ст. 166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її підписання шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги.

Суддя: