КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3066/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року місто Київ

справа № 754/12073/25

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Панченко О.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просила розірвати шлюб, який було зареєстровано 13 вересня 2001 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1814.

В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що 13 вересня 2001 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого сторони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала, що в листопаді 2024 року сторони фактично припинили шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть, проживають окремо.

Зазначала, що шлюб має формальний характер, поновлення стосунків та подальше спільне життя, збереження шлюбу є неможливим та буде суперечити її інтересам.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 вересня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , зареєстрований 13 вересня 2001 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1814 - розірвано.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції, у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Під час розгляду апеляційної скарги, вжити заходи щодо примирення подружжя, встановивши строк для примирення тривалістю 6 місяців.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що в обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що від шлюбу у них народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , хоча в шлюбі було народжено троє дітей- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказував, що позивач посилалася на те, що в листопаді 2024 року сторони фактично припинили шлюбні відносини. Проте, в лютому 2022 року, сторони разом із дітьми виїхали до Німеччини, де вони і проживають до цього часу, що підтверджується довідкою від 04 червня 2025 року, про місце проживання подружжя разом із дітьми за адресою: АДРЕСА_1 , що спростовує той факт, що сторони проживають окремо та не ведуть спільне господарство.

Відповідач вважає, що звернення до суду з позовом з боку позивача відбулося через перебування у важкому психологічному стані останньої через проживання за межами України.

Зазначав, що суд першої інстанції формально підійшов до вирішення позову про розірвання шлюбу, повно та всебічно не з`ясовувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу.

Вказував, що як стало відомо відповідачу його було запрошено до суду на 16 вересня 2025 року, в той час як судове рішення було прийнято 17 вересня 2025 року.

Зазначав, що на думку відповідача, об`єктивних причин для розпаду їх сім`ї немає, підстави, які позивач вказує в позові є надуманими, нічим не підтвердженими, а її звернення з позовом до суду є поспішним.

16 листопада 2025 року від представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказувала на те, що у Німеччині сторони хоча і зареєстровані разом, однак, мешкають окремо не як чоловік та дружина, спільного господарства не мають, та позивач підтверджує те, що вимушено тимчасово перебувала у Німеччині, оскільки дитині робили оперативне втручання, що потребувало певної підготовки до операції, проходженні лікарів та додаткових обстежень. Наявність спільної адреси у Німеччині не свідчить про постійне проживання сторін у Німеччині, як і не спростовує доводів того, що позивач наполегливо просить суд розірвати шлюб, оскільки він суперечить її інтересам. Зазначала, що позивач разом із чоловіком після листопада 2024 року проходила сімейну терапію у висококваліфікованого психолога, однак терапія не дала жодних позитивних результатів. Просила врахувати суд апеляційної інстанції те, що з моменту подання позову до суду та по момент розгляду справи у апеляційній інстанції пройшло майже пів року, цей час ні як не відобразився на стосунках сторін, позивач наполягає на розірванні шлюбу, оскільки спільне життя вважає з відповідачем неможливим.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити

Позивач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність позивача відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 вересня 2001 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було зареєстрованошлюб, про що складено актовий запис №1814.

Від даного шлюбу сторони мають трьох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом посилалася на те, що сторони фактично припинили шлюбні відносини, вони не ведуть спільного господарства, а шлюб носить виключно формальний характер.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).

Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст.104 та ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.

За змістом ч.3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, сімейне життя сторін не склалося, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст.24, 56 СК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що: суд першої інстанції формально підійшов до вирішення позову про розірвання шлюбу, повно та всебічно не з`ясовувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу; на думку відповідача, об`єктивних причин для розпаду їх сім`ї немає, підстави, які позивач вказує в позові є надуманими, нічим не підтвердженими, а її звернення з позовом до суду є поспішним не заслуговують на увагу, оскільки такі твердження відповідача не підтверджені належними та допустимими доказами.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що як стало відомо відповідачу його було запрошено до суду на 16 вересня 2025 року, в той час як судове рішення було прийнято 17 вересня 2025 року колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається зі змісту рішення суду першої інстанції сторони у судове засідання не з`явилися, а відтак суд ухвалив рішення у порядку ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України відповідно до яких у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

В апеляційній скарзі відповідач просив у процесі перегляду справи вирішити питання про надання сторонам строку на примирення.

Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч.7 ст.240 ЦПК України).

У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз'яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (ч.7 ст.240 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов'язком.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечувала проти надання строку для примирення.

Аналізуючи взаємини сторін і небажання позивача поновлювати сімейні відносини, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для надання строку для примирення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно постановив рішення про розірвання шлюбу сторін, так як протягом тривалого часу сторони спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивач не висловила.

А відтак перебування позивача в шлюбі з ОСОБА_4 порушує її права та впливає на її інтереси.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності збереження сім`ї через наявність дітей, хворобу неповнолітньої дочки, колегія суддів відхиляє, оскільки розірвання шлюбу стосується лише взаємин сторін і не впливає на можливість виконання батьками дітей своїх батьківських обов`язків.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції відповідач у апеляційній скарзі не навів обгрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема доказів, які б свідчили про помилковість його висновку щодо неможливості збереження шлюбу.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2026 року.

Головуючий:

Судді: