ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/145/26Головуючий по 1 інстанції
Справа №695/1003/18 Категорія: на ухвалу Середа Л.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Карпенко О.В., Фетісової Т.Л.,

за участю секретаря Костенко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргупредставника Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» адвоката Орєхова Артема Володимировича на ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 14 жовтня 2025 року про закриття провадження у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа: ТОВ «Маруна-Нью» про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ «Державний експортно-імпортний банк України», третя особа: ТОВ «Маруна-Нью» про визнання поруки припиненою, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі АТ «Укрексімбанк», Банк) звернулося до суду із вказаним позовом.

Позов мотивований тим, що між АТ «Укрексімбанк» та ТОВ «Маруна-Нью», як позичальником, було укладено Генеральну кредитну угоду №27115N1 від 17.12.2015 року, якою регулюються загальні засади співпраці між банком та позичальником щодо фінансування довгострокової програми по розвитку діяльності позичальника, яка містить усі напрями діяльності підприємства позичальника.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Генеральною угодою між банком, позичальником та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №27115Р31 від 17.12.2015 року та договір про внесення змін та доповнень №27115Р31 від 14.01.2016 до договору поруки №27115Р31 від 17.12.2015 року.

В межах лімітів, визначених п. 2.2 Генеральної угоди, та у відповідності з іншими її умовами, в рамках дії Генеральної угоди між банком та позичальником був укладений кредитний договір №27115К24 від 17.12.2015 із додатковими угодами про надання траншу.

В порушення п.п. 2.3, 2.4, 6.3, 6.4, 9.2.2 кредитного договору позичальник у встановлений строк кредитні кошти не повернув, що призвело до виникнення простроченої заборгованості позичальника перед банком за кредитним договором.

Станом на 22.03.2018 року заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором становила 52 151 070, 69 грн.

На підставі викладеного банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрексімбанк» заборгованість за кредитним договором 27115К24 від 17.12.2015 року, укладеним в рамках Генеральної кредитної угоди №27115N1 від 17.12.2015 року в загальній сумі 52 151 070,69 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрексімбанк» судовий збір в розмірі 616 700,00 грн.

У квітні 2019 представник ОСОБА_1 , адвокат Сизько Б.Б. звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ « Державний експортно-імпортний банк України», третя особа ТОВ «Маруна-Нью» про визнання поруки припиненою.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач за зустрічним позовом посилався на те, що господарським судом Київської області було ухвалено рішення від 19.07.2017, за яким з ТОВ «Маруна-Нью» на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» стягнуто заборгованість у розмірі 34 331 752,73 грн., за кредитним договором № 27115К24 від 17.12.2016, укладеним в рамках Генеральної кредитної угоди № 27115N1 від 17.12.2015.

Відтак, звернувшись з позовом до господарського суду, позивач за первісним позовом на власний розсуд використав право вимагати дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилась несплаченою, процентів, комісії і пені за порушення умов договору та змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії кредитного договору, після чого більше ніж через вісім місяців звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , чим змінив зобов`язання без згоди поручителя в наслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

У ході розгляду справи представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом звернувся до суду із клопотанням про закриття провадження у справі, яке мотивовано тим, що позивач за первісним позовом просить стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором 27115К24 від 17.12.2015. Вказаний кредитний договір був укладений в рамках Генеральної кредитної угоди №27115N1 від 17.12.2015, яка укладалася між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ТОВ «Маруна-Нью» та стосувалася фінансування довгострокової програми по розвитку діяльності позичальника, тобто ТОВ «Маруна-Нью». Саме вказане підприємство укладало з позивачем зазначений кредитний договір, а з ОСОБА_1 був укладений договір поруки №27115Р31. Відтак вбачається, що спір у даній справі виник з правовідносин, що стосуються правочину, укладеного на виконання зобов`язання за кредитним договором сторонами якого є юридичні особи. За таких обставин, посилаючись на практику Верховного Суду, представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом просив суд закрити провадження у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа: ТОВ «Маруна-Нью» про стягнення заборгованості на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 14 жовтня 2025 року клопотання представника ОСОБА_1 , адвоката Сизька Бориса Борисовича про закриття провадження у справі задоволено.

Провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа: ТОВ «Маруна-Нью» про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ «Державний експортно-імпортний банк України», третя особа: ТОВ «Маруна-Нью» про визнання поруки припиненою закрито.

Ухвала суду мотивована тим, що пред`явлений АТ «Укрексімбанк» первісний позов до фізичної особи - ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, незважаючи на суб`єктний склад сторін, не може бути розглянутий у порядку цивільного судочинства. Підставою для такого висновку є природа правовідносин, з яких виник спір. З матеріалів справи чітко видно, що первісне зобов`язання виникло на підставі Генеральної кредитної угоди та Кредитного договору №27115К24 від 17.12.2015, укладених між АТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ТОВ «Маруна-Нью». Обидві сторони цього основного договору є юридичними особами, а сам кредит надавався на фінансування господарської діяльності ТОВ «Маруна-Нью» (в т.ч. рефінансування заборгованості).

Договір поруки №27115N1 від 17.12.2015, який став підставою для звернення Банку до ОСОБА_1 (як поручителя), є лише правочином, укладеним на забезпечення виконання зобов`язання за основним кредитним договором. Таким чином, спір між Банком та поручителем, хоча й має у своєму складі фізичну особу, є похідним від основного зобов`язання, яке носить господарський характер. Згідно з чинним процесуальним законодавством України, спори, що виникають із правочинів, укладених на виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи, незалежно від суб`єктного складу правочину забезпечення, мають розглядатися за правилами господарського судочинства.

В апеляційній скарзі представник АТ «Укрексімбанк» - Орєхов А.В., вважаючи ухвалу суду незаконною, необґрунтованою, поставленою судом з порушенням норм процесуального права, просив її скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зазначає, що всупереч приписам частини 1 статті 256 ЦПК України, судом першої інстанції зроблено загальний висновок, що спір між АТ «Укрексімбанк» та ОСОБА_1 має розгладитись в порядку господарського судочинства. При цьому, судом не зазначено, яким саме господарським судом має розглядатись даний спір.

Крім того, частиною 2 статті 255 ЦПК України визначено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету. Водночас, всупереч зазначених приписів, судом першої інстанції не вирішено питання про повернення позивачу судового збору з державного бюджету, який становив 616 700,00 грн.

Вказує, що суд першої інстанції більше семи років розглядав справу, що не відповідає вимозі «розумного строку» в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також не відповідає приписам ЦПК України.

Звернуто увагу, що клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі від 28.04.2025 року містить виключно вимогу про закриття провадження у справі за позовом АТ «Укрексімбанк» до ОСОБА_1 , третя особа ТОВ «Маруна Нью» про стягнення заборгованості. між тим, оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції також закрито провадження за зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ «Укрексімбанк» про визнання поруки припиненою, про що не заявлялось представником ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Сизько Б.Б. вказує, що суд першої інстанції, з`ясувавши всі обставини справи, що мають значення для справи, правильно застосував норми процесуального права, а також врахував усталену практику Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду.

Судова колегія, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржувана ухвала відповідає зазначеним вимогам закону.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України (далі - ГК України), іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 910/9362/19 зроблено висновок, що до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 , від 19 березня 2019 року у справі № 904/2526/18.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що положення пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України пов`язують належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не з об`єднанням позовних вимог до боржника у забезпечувальному зобов`язанні з вимогами до боржника за основним зобов`язанням, а з тим, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до матеріалів справи між ним та ТОВ «Маруна-Нью» було укладено Генеральну угоду №27115N1 від 17.12.2015 якою регулюються загальні засади співпраці між банком та позичальником щодо фінансування довгострокової програми по розвитку діяльності позичальника, які містить усі напрями діяльності підприємства позичальника.

У ст. 1 вказаної вище Генеральної угоди визначено, що кредит, це грошові кошти, які банк надає в раках цієї Генеральної угоди згідно з кредитним договором на фінансування діяльності позичальника…

В межах лімітів, визначених п. 2.2 Генеральної угоди, та у відповідності з іншими умовам, в рамках дії Генеральної угоди між банком та ТОВ «Маруна-Нью» був укладений кредитний договір №27115К24 від 17.12.2015 із додатковими угодами про надання траншу.

Умовами п. 2.5.1 вказаного кредитного договору визначено, що кредит надається позичальнику на фінансування витрат, пов`язаної із здійсненням господарської діяльності позичальника (в т.ч. рефінансування заборгованості по основному боргу за кредитним договором в ПАТ «Таскомбанк» №Т 20.11.2013 К 785 від 30.07.2015).

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Генеральною угодою між Банком, позичальником та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №27115Р31 від 17.12.2015, відповідно до умов якого поручитель надає згоду на забезпечення порукою, наданою за договором поруки всіх зобов`язань позичальника за Генеральною кредитною угодою, усіма чинними кредитними договорами, які укладені та будуть укладені в рамках цієї Генеральної кредитної угоди, з урахуванням усіх змін та доповнень до умов кредитування позичальника.

Ураховуючи характер спірних правовідносин, а також наявність між сторонами основного зобов`язання господарських відносин, необхідно дійти висновку, що між сторонами виник спір щодо здійснення господарської діяльності, а отже, незважаючи на суб`єктний склад сторін договору поруки, укладеного для забезпечення виконання ТОВ «Маруна-Нью» основного зобов`язання, справа підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.

Суд першої інстанції правильно визначився із правовою природою спірних правовідносин, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про підсудність зазначеної справи судам господарської юрисдикції.

Відповідно до частини 1 статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали суду, судом було роз`яснено про те, що спір між сторонами має розглядатися в порядку господарського судочинства, що свідчить про виконання судом вимог частини 1 статі 256 ЦПК України.

Частиною 2 статті 255 ЦПК України передбачено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Як видно із матеріалів справи позивачем за первісним позовом при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 616 700,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №173751 від 02.04.2018 року (т. 1 а.с. 15).

Однак, суд всупереч вимогам частини 2 статті 255 ЦПК України не вирішив питання щодо повернення вказаного судового збору.

Частиною 2 статті 133 ЦПК України визначено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; повернення заяви або скарги; відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі; залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням); закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Таким чином банк наділений правом звернення до суду першої інстанції з клопотанням про повернення сплаченого ним судового збору.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що зустрічний позов ОСОБА_1 до Банку про визнання поруки припиненою нерозривно пов`язаним із первісним позовом, адже його предметом є вимога, що стосується припинення зобов`язання, яке, у свою чергу, забезпечувало виконання основного, господарського, кредитного договору. Оскільки зустрічний позов є похідним і стосується того ж самого матеріального договору, його розгляд також повинен відбуватися в рамках тієї ж юрисдикції, що й первісний позов, тобто господарського суду.

Тобто, та обставина, що представник Головіна Р.Г. просив закрити провадження лише за вимогами банку на правильність висновків суду щодо необхідності закриття провадження і у частині зустрічних вимог не впливають, оскільки суд у даному випадку керувався нормами процесуального законодавства при встановленні порушень правил юрисдикційності спору.

Щодо розумності строків розгляду.

Для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи ЄСПЛ визначив у своїй практиці кілька критеріїв, а саме: складність справи; поведінка скаржника; поведінка судових та інших державних органів; важливість предмета розгляду для заявника. Суд у своїй практиці неодноразово відзначав, що такий критерій є суб`єктивним і має трактуватись у кожному випадку, залежно він певних обставин. Розумність строку повинна оцінюватись через призму наведених вище критеріїв на предмет можливості розгляду справи протягом більш або менш тривалого строку. Тому навіть значна тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, з урахуванням певних індивідуальних обставин. Тут слід приділити особливу увагу тому, які саме причини сприяли більш тривалому розгляду справи та пропуску строків, встановлених законодавством (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року в справі № 9901/120/19).

Колегія суддів погоджується з доводами Банку, що розгляд справи тривав протягом семи років, що є значним строком для розгляду справи та є дійсно надмірним, однак колегія суддів звертає увагу на таке.

Визначення правильної юрисдикційності того чи іншого спору має важливе значення. Адже Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення ЄСПЛ від 29 квітня 1988 року у справі «Белілос проти Швейцарії»); юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії»).

Оскільки порушення правил юрисдикційності є обов`язковою процесуальною підставою для скасування судових рішень, тому колегія суддів, незважаючи на тривалий розгляд справи у суді першої інстанції, доходить висновку про обґрунтованість висновку про необхідність закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 35, 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» адвоката Орєхова Артема Володимировича залишити без задоволення.

Ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 14 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 12 січня 2026 року.

Судді: