Справа № 468/1892/25
Провадж.№ 2/481/41/2026
Р І Ш Е Н Н Я

іменем У К Р А Ї Н И

13.01.2026 року м.Новий Буг

Новобузький районний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Уманської О.В., за участю секретаря судового засідання Кузьміної Н.П., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

УСТАНОВИВ

у серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» звернулося до Баштанського районного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №366689 від 18.10.2018 року у розмірі 21 238,60 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18.10.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № 366689. Відповідно до індивідуальної частини договору № 366689 про надання фінансового кредиту, ТОВ «Авентус Україна», надав відповідачу позику у сумі 7000 грн. ТОВ «Авентус Україна» виконав умови договору про надання фінансового кредиту № 366689 від 18.10.2018 року та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 7000 грн, а відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики та сплати пені і комісії, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «ВІН ФІНАНС» у розмірі 16228,20 грн, а саме: основний борг - 4050,00 грн, проценти - 583,20 грн, пеня і штрафи - 11595,00 грн. Крім того позивачем було нараховано суму збитків з урахуванням 3% річних у розмірі 1 461,87 грн та збитки від інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань у розмірі 3 548,53 грн за період з березня 2019 року до 23.02.2022 року. Таким чином разом заборгованість становить - 21 238,60 грн.

12.08.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС») укладено договір факторингу № 1 та додаткову угоду від 30.01.2019 року №11, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами, в тому числі до ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 366689 від 18.10.2018 року. Таким чином право вимоги до ОСОБА_1 за договором № 366689 від 18.10.2018 року перейшло до нового кредитора - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (25.07.2024 р. відповідно протоколу загальних зборів № 1706 перейменовано на ТОВ «ВІН ФІНАНС»).

Посилаючись на те, що протягом строку дії кредитного договору відповідач заборгованість не сплачує, позивач просив суд стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 21 238,60 грн, з яких: 4050,00 грн - тіло кредиту; 583,20 грн - нараховані проценти; 11 595,00 грн пеня і штрафи; 3548,53 грн - інфляційні втрати; 1461,87 грн - 3% річних.

Вирішити питання щодо розподілу судових витрат, стягнувши з ОСОБА_1 судовий збір та витрати на правову допомогу. Крім того позивач в позовній заяві просив поновити строк позовної давності для подання позову до суду.

Ухвалою Баштанського районного суду Миколаївської області від 28.08.2025 року справу передано за підсудністю на розгляд до Новобузького районного суду Миколаївської області.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 22.09.2025 року провадження у справі відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін (письмове провадження).

Про розгляд справи сторони повідомлені належним чином.

17.11.2025 року відповідачем було надано відзив на позовну заяву, згідно якого останній вимоги позивача, викладені в позовній заяві, не визнає повністю.

Зазначає що жодних первинних бухгалтерських документів, які підтверджували б перерахування відповідачу кредитних коштів від ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» позивачем не було надано.

Крім того відповідач вважає, що договір про надання фінансового кредиту № 366689 від 18.10.2018 року не є укладеним, оскільки позивачем надано безліч індивідуальних частин договорів про надання фінансового кредиту та графіків розрахунків до договорів, з яких посилається тільки на один з них, а саме на Індивідуальну частину договору № 366689, в якій предметом договору виступає надання кредитних коштів в розмірі 4050 гривень. Однак позивач в своїй позовній заяві вказує на отримання відповідачем позики за даним договором у розмірі 7000 гривень, що не відповідає дійсності з жодним із наданих індивідуальних частин договорів. Крім того договір, на який посилається позивач не містить одноразового ідентифікатора підпису з сторони відповідача, а тільки текст «підписано електронно-цифровим підписом 18.10.2018 11:08:04» що не є на законодавчому рівні ознакою підписання договору. Також з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» відсутній електронно-цифровий підпис або ж підпис його директора з мокрою печаткою.

Також зазначив, що позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів того, що ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» правомірно набуло право вимоги за Договором про надання фінансового кредиту № 366689 від 18 жовтня 2018 року, оскільки строк дії договору факторингу № 1 від 12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» закінчився 31 грудня 2018 року. Крім того відповідно до п. 1.2 вказаного договору «Кредитний договір» - кредитний договір, укладений між Клієнтом та Боржником, права вимоги за яким відступаються та який відповідає наступним критеріям: боржником за Кредитним договором виступає фізична особа та кредит не забезпечується заставою; кількість днів прострочення платежу за Кредитним договором складає 61-75 днів. (Інші строки прострочення платежу можливі тільки якщо Фактор попередньо погоджує реєстр з іншими строками прострочення). При цьому Договір про надання фінансового кредиту № 366689 мав би бути укладеним 18 жовтня 2018 року і діяти до 18 листопада 2018 року, однак знаходиться в реєстрі прав вимог №12 до договору факторингу № 1 від 30 січня 2019 року, тобто поза строками дії договору факторингу № 1, що свідчить про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» (згідно установчих документів перейменована на ТОВ «ВІН ФІНАНС» - Позивач) не має на дату подання позовної заяви Права вимоги.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу зазначив, що позивач надав Договір про надання правової допомоги №33 від 22 березня 2024 року, додаткову угоду до даного договору, детальний опис робіт, виконаних АДВОКАТСЬКИМ БЮРО «АНАСТАСІЇ МІНЬКОВСЬКОЇ» та акт про підтвердження факту надання правової допомоги від 21 серпня 2025 року. З наданих Позивачем документів вбачається відсутність акту приймання-передачі наданих послуг, платіжного документу, що підтверджує оплату таких послуг, а тому наявні підстави для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу. Крім того відповідно до заяви від 12.01.2026 року крім іншого зазначив про сплив строку позовної давності у вимог позивача та просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

На підставі вищевикладеного просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

24.11.2025 року на адресу суду від позивача надійшли додаткові пояснення зміст яких аналогічний змісту позовної заяви з додатковим правовим обґрунтуванням та уточненнями.

Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України не надходило.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 18.10.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір № 366689 про надання фінансового кредиту, який позичальник підписав електронним підписом, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора А336381 , який був надісланий на номер мобільного телефону відповідача та зазначений в довідці про ідентифікацію особи (а.с. 69-73,98).

Відповідно до пункту 1.5 кредитного договору кошти кредиту надаються ТОВ «Авентус Україна» шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок Клієнта або здійснення грошового переказу на ім`я Клієнта через внутрішньодержавні платіжні системи.

За умовами цього договору ОСОБА_1 отримав від ТОВ «ФК «Авентус Україна» позику в сумі 4050 грн. шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок позичальника, процентна ставка визначена як стандартна 1,71 % в день, а у випадку прострочення виконання зобов`язання стандартна ставка становить -1,8 % в день, строк кредиту - 8 днів.

Факт перерахування ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» кредитних коштів на рахунок відповідача підтверджується повідомленням ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 22.05.2025 року та розширеною інформацією від ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» від 22.05.2025 року наданої позивачу, відповідно до яких 18.10.2018 року ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за договором №366689 за кодом транзакції creditplus 810348 проведено успішну транзакцію щодо переказу коштів від ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» на суму 4050 гривень на картку НОМЕР_2 .

12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено договір факторингу № 1 та 30.01.2019 року також додаткову угоду №11, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» передає (відступає) ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» приймає належні ТОВ «Авентус Україна» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрах боржників. Перехід прав вимоги щодо заборгованості боржників відбувається в момент підписання сторонами реєстру прав вимог по формі встановленій договором (а.с. 41-42).

Відповідно до реєстру прав вимог №12 від 30.01.2019 року до договору факторингу №1 від 12.04.2018 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 4633,20 грн, з яких:- 4050 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; - 583,20 грн. сума заборгованості за відсотками, з відміткою, що сума заборгованості за пенею, штрафами розраховується відповідно до діючого кредитного договору (а.с. 93-95).

25.07.2024 р. відповідно протоколу загальних зборів № 1706 перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС».

Наказом № 55-к від 25.07.2024 на виконання протоколу загальних зборів № 1706 внесено зміни про перейменування до облікових та інших документів товариства ( а.с.79, 89).

ОСОБА_1 свої зобов`язання жодному з кредиторів не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість перед новим кредитором у розмірі 16 228,20 гривень, а саме: 4050,00 гривень основний борг, 583,20 гривень проценти, 11 595,00 гривень пеня і штрафи.

Також позивачем було розраховано суму інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань у розмірі 3548,53 гривень та 3% річних у розмірі 1461,87 гривень за період з 23.02.2019 року до 23.02.2022 року . Таким чином заборгованість в загальному розмірі склала 21 238,60 грн.

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

В силу частину 1 статті 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що договір №366689 від 18.10.2018 року був вчинений в електронній формі.

Тому на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Статтею 11 цього ж закону передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, а також іншими актами законодавства.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Судом встановлено, що договір було укладено дистанційно, в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції та підписано ОСОБА_1 накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який був надісланий на його номер мобільний телефону.

У відзиві відповідач заперечує факт укладання вказаного договору та посилається на відсутність доказів перерахування коштів на рахунок відповідача.

Разом з тим ОСОБА_1 факт укладення договору № 366689 від 12.04.2018 року не оспорено. Протягом 14 календарних днів з дня укладання договору відповідач, як позичальник, не відмовився від кредитного договору та кошти не повернув.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням викладених вище встановлених судом обставин справи, положень закону, а саме, що ОСОБА_1 уклав в електронному вигляді договір №366689 від 18.10.2018 року за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора після верифікації особи позичальника кредитором, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківський рахунок (картку), який відповідачу не належить, змісту довідок директора ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» про підтвердження проведення платежів, розшифровки ТОВ «АВЕНТУС Україна» щодо відступлених платежів, суд доходить висновку про доведеність факту їх укладання та отримання ОСОБА_1 у розпорядження зазначених у договорі кредитних коштів.

Такі висновки ґрунтуються на правових позиціях, викладених Верховним Судом у постановах: від 20 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 04.08.2025 року у справі № 182/317/23 (провадження № 61-850св22) та спростовують аргументи відзиву.

Суд відхиляє посилання відповідача на відсутність у справі належних доказів укладання вказаного договору ОСОБА_1 та не отримання останнім кредитних коштів також з огляду на те, що у договорі викладені відомості про особу позичальника, його РНОКПП, відомості паспорту, а також відсутність будь-яких доказів того, що цими відомостями заволоділа інша особа, або відповідач не отримував переказу коштів, а також, що вказана у договорі кредитна картка відповідачу не належить. Крім того з огляду на надану позивачем кількість договорів суд приходить до висновку, що відповідач неодноразово укладав аналогічні договори з первісним кредитором та ознайомлений з процедурою укладення електронного договору та його належного виконання.

Наявні у справі докази, а саме лист ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» за вих. №4844/25-Е від 22.05.2025 року разом з інформацією ТОВ «АВЕНТУС Україна» від 22.05.205 року за вих№4844/25-Е, згідно яких 18.10.2018 року ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за договором №366689 за кодом транзакції creditplus 810348 проведено успішну транзакцію щодо переказу коштів на суму 4050 гривень на картку НОМЕР_2 , суд вважає належними та достатніми для висновку про отримання ОСОБА_1 кредитних коштів за договором №366689 від 18.10.2018 року, а доводи відзиву про їх недопустимість відхиляє.

За умовами вказаного договору відповідач отримав грошові кошти шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідача.

Відповідно до статей 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Щодо переходу до позивача права вимоги до ОСОБА_1 за зазначеним договором судом встановлено наступне.

Статтею 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні. За однією з таких підстав кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передавання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом. Крім того, ст. 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено відповідним Договором або законом.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Згідно статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

Твердження відповідача у відзиві щодо відсутності належних доказів переходу прав вимоги до позивача оскільки вчинено поза межами строку дії договору у матеріалах справи не знайшло свого підтвердження, оскільки відповідно до розділу 8 договору факторингу договір у будь-якому разі дійсний до моменту належного та повного виконання Сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором.

Таким чином суд приходить до висновку, що надавши укладений із первісним кредитором ОСОБА_1 договір факторингу з додатковою угодою до нього, реєстр прав вимоги із зазначенням прізвища боржника, укладеного ним договору та розміру заборгованості, довідкою про проведення розрахунку у повному обсязі за договором факторингу, позивач довів що набув право вимоги до відповідача, яке було відчужено первісним кредитором, за договором №366689 від 18.10.2018 року, оскільки таке підтверджено належними доказами, які є достатніми для такого висновку.

Верховний Суд у постановах від 07 липня 2021 року у справі №420/370/19, від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17 неодноразово наголошував на необхідності застосування категорія стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує довіри».

Крім того правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).

З огляду на вищевикладене суд доходить висновку про те, що між сторонами виникли цивільні відносини позики, зобов`язання за якими відповідач належно не виконав, що призвело до утворення заборгованості, яка підлягає стягненню з нього на користь позивача.

З розрахунку заборгованості, складеного первісним кредитором, суд встановив, що проценти розраховано починаючи з 18.10.2018 року протягом строку дії кредитного договору за стандартною відсотковою ставкою, тобто за період що не суперечить умовам договору ( п.3.4 Кредитного договору) та їх розмір склав 583,20 гривень.

За таких обставин, проценти за користування кредитними коштами у розмірі 583,20 гривень кредитором нараховано відповідно до умов передбачених договором в межах строку кредитування та підлягають стягненню з відповідача.

З розрахунку заборгованості, складеного первісним кредитором, також убачається, що відповідачу, крім іншого, на дату відступлення прав вимоги також було нараховано пеню та штрафи за період з 30.10.2018 року по 27.01.2019 року, відповідно до п.4.4 договору та їх загальний розмір склав 11 595,00 гривень.

Разом з тим відповідач заявив про застосування позовної давності за пред`явленою банком позовною вимогою, натомість представник позивача у позовній заяві просив поновити строки позовної давності для подання позову до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Натомість для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ст.258 ЦК України). Зокрема, позовна давність в один рік застосовується, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)

За загальним правилом, закріпленим в частині 1 статті 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦПК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Суд визнає причини пропуску позовної давності поважними з ініціативи та за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів.

Згідно укладеного сторонами договору та погодженого графіку-розрахунку від 18.10.2018 року, дата повернення заборгованості по кредиту та сплати нарахованих процентів не пізніше 26.10.2018 року .

Отже про порушення відповідачем обов`язку щодо повернення заборгованості по тілу кредиту та процентів в цілому позивач був обізнаний 27.10.2018 року.

До вимог про повернення основної суми боргу та процентів підлягає застосуванню загальна позовна давність тривалістю в 3 роки. Таким чином позовна давність за вищевказаними вимогами мала б сплинути 27.10.2021 року.

Разом з тим Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 вирішено відмінити з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (пункт 1 постанови).

Крім того під час воєнного стану, починаючи з 24 лютого 2022 року в Україні перебіг позовної давності був зупинений, але з 4 вересня 2025 року цей період скасовано згідно із Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14 травня 2025 року № 4434-IX, і тепер строки позовної давності знову поновлено.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовна давність до спірних правовідносин щодо стягнення основної суми заборгованості та процентів за кредитним договором застосуванню не підлягає, а заява позивача про поновлення строків позовної давності в даному випадку передчасна та задоволенню не підлягає.

Разом з тим щодо вимог про стягнення пені та штрафів законом встановлено спеціальну позовну давність тривалістю в один рік.

Відповідно до розрахунку заборгованості наданого позивачем останнім днем нарахування штрафів та пені визначено 27.01.2019 року.

Отже про порушення відповідачем обов`язку щодо повернення заборгованості по пені та штрафам в цілому позивач був обізнаний починаючи з 28.01.2019 року.

Таким чином з 28.01.2019 року розпочався перебіг строку спеціальної позовної давності, який закінчився 28.01.2020 року. У визначений термін перебіг строку позовної давності не переривався, не зупинявся та не продовжувався.

Тому, звернувшись до суду з позовом 22.08.2025 року ( після 28.01.2020 року), позивач пропустив визначений законом строк для захисту свого права на стягнення заборгованості за пенею та штрафами нарахованими відповідно умов договору.

В позовній заяві представник позивача заявив вимогу про поновлення пропущеної позовної давності, натомість причин та доказів поважності такого пропуску, відповідно, не зазначив та не надавав. Натомість саме лише посилання в позовній заяві на обставини продовження та зупинення перебігу строку позовної давності вже після його пропуску не має правового значення і не доводить наявність об`єктивних непереборних перешкод для звернення до суду.

Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем, яка відповідно до розрахунку, наданого позивачем становить 16 228,20 гривень, з яких: сума основного боргу 4 050,00 гривень, сума боргу за процентами - 583,20 гривень, сума боргу за пенею і штрафами 11 595,00 гривень. Відповідачем належними доказами вищевказаний розрахунок не спростовано, інший розрахунок не надано. Але позивач має право на стягнення заборгованості з відповідача в межах позовної давності, тобто лише суми основного боргу та процентів, що становить 4 633,20 гривень.

Крім іншого позивачем в позовній заяві заявлено вимогу про стягнення суми інфляційних втрат у розмірі 3 548,53 гривень та 3% річних у розмірі 1 461,87 гривень нараховані за період з 23.02.2019 року до 23.02.2022 року (тобто до введення воєнного стану в Україні) у зв`язку з простроченням сплати кредитної заборгованості у розмірі 16 228,20 гривень.

Суд погоджується з наявністю у позивача прав нарахування 3 % річних та інфляційних втрат у визначений період на основну суму заборгованості та методикою розрахунку наведеною позивачем, разом з тим суд не погоджується з нарахуванням позивачем 3% річних та індексу інфляції на суму прострочених відсотків та пені з огляду на той факт, що відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином три проценти річних та індекс інфляції повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами та пені, якщо в обов`язкових для сторін правилах чи договорі немає прямої вказівки щодо іншого порядку нарахування процентів.

З огляду на вищевикладене 3% річних та індекс інфляції необхідно нараховувати на основну суму боргу за кредитом - 4050 гривень.

Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою:

Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.

Розрахунок інфляційних втрат здійснюється за формулою:

ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )

ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

...... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

IIc (100,90 : 100)x (101,00 : 100)x (100,70 : 100)x (99,50 : 100)x (99,40 : 100)x (99,70 : 100)x (100,70 : 100)x (100,70 : 100)x (100,10 : 100)x (99,80 : 100)x (100,20 : 100)x (99,70 : 100)x (100,80 : 100)x (100,80 : 100)x (100,30 : 100)x (100,20 : 100)x (99,40 : 100)x (99,80 : 100)x (100,50 : 100)x (101,00 : 100)x (101,30 : 100)x (100,90 : 100)x (101,30 : 100)x (101,00 : 100)x (101,70 : 100)x (100,70 : 100)x (101,30 : 100)x (100,20 : 100)x (100,10 : 100)x (99,80 : 100)x (101,20 : 100)x (100,90 : 100)x (100,80 : 100)x (100,60 : 100)x (101,30 : 100)x (101,60 : 100)= 1.21866444

Таким чином з відповідача підлягає стягненню 3% річних нараховані на основну суму боргу за кредитом у розмірі 365,17 ( 4050 х 3 % х 1097 :365:100) гривень, а також індекс інфляції нарахований на основну суму боргу за кредитом у розмірі 885,59 (4050 х 1.21866444 4050) гривень.

Таким чином, з відповідача на користь ТОВ «ВІН ФІНАНС» підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4050,00 гривень, заборгованість за відсотками у розмірі 583,20 гривень, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 365,17 грн та інфляційні втрати у сумі 885,59 грн, що разом становить 5883,96 гривень.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи розмір та види судових витрат по справі, ступінь доведеності факту їх понесення позивачем, а також результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати у справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у вигляді судового збору в розмірі 671,00 гривень.

Щодо вирішення судом питання про судові витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою судом встановлено наступне.

Відповідно до ч.ч.3-4 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт(наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач надав суду: договір №33 про надання правничої допомоги від 22.03.2024 року укладений між АБ «АНАСТАСІЇ МІНЬКОВСЬКОЇ» в особі адвоката Міньковсої А.В. та ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та додаткову угоду до нього ; детальний опис робіт виконаний АБ «АНАСТАСІЇ МІНЬКОВСЬКОЇ» та акт про підтвердження факту надання правничої (правової ) допомоги адвокатом ( виконання робіт, надання послуг) від 21.08.2025 року, в яких визначено види виконаних робіт адвокатом , а саме підготовка позовної заяви з додатками про стягнення кредитної заборгованості та вартість наданих послуг у розмірі 5000,00 гривень.

За змістом частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежне від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 цього Кодексу).

Відповідно до правового висновку, який наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Оскільки вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у його постанові від 02 червня 2022 року у справі № 873/108/20 (подібний у постанові від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17), відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Тобто, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, пункт 107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21, пункт 7.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи наведене, суд вважає, що заявлені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн за участь у даній справі, не можуть вважатись розумними та співмірними зі складністю справи та ціною позову, їх необхідністю для постановлення судового рішення, з огляду на той факт, що написання позовної заяви здійснено у типовій категорії справ, а тому не потребує значних затрат часу на виконання таких робіт.

Таким чином, з урахуванням принципу співмірності, складності справи, ціни позову, обсягу виконаної адвокатом роботи та її необхідності для постановлення даного судового рішення, суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу в даній справі повинні складати 4000,00 гривень.

Аргументи відповідача щодо ненадання доказів фактичної сплати вищевказаної суми позивачем не заслуговують на увагу, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 29 жовтня 2020 року (справа № 686/5064/20).

Разом з тим відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на вищевикладене, з ОСОБА_1 на користь позивача належить стягнути витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1108,00 гривень.

Керуючись ст.ст.12,13,76-83,141,259,263-265, 289 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 366689 від 18.10.2018 року у розмірі 4633,20 гривень, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 365,17 гривень та інфляційні втрати у сумі 885,59 гривень, що разом становить 5 883,96 гривні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» судовий збір у розмірі 671,00 гривні.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» судові витрати на правничу допомогу у розмірі 1108,00 гривень.

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга буде подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС», , місцезнаходження: вул.Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, м.Київ, 04112.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 13.01.2026 року.

Суддя