Провадження № 22-ц/824/1501/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року у справі за позовом комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2023 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є обов`язковим виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання для житлових будинків комунальної форми власності.

ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 17 липня 2020 року є власником 1/2 частки нежитлового приміщення №420, загальною площею 453,2 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак є споживачем теплової енергії, яку постачає позивач.

07 липня 2021 між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИІВТЕПЛОЕНЕРГО» та ОСОБА_1 укладено Договір № на постачання теплової енергії, відповідно до умов якого позивач зобов`язався постачати теплову енергію відповідачу, а відповідач зобов`язався отримувати теплову енергію та оплачувати її вартість відповідно до умов, викладених у цьому Договорі. Цей Договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 15 квітня 2022 року. Керуючись ст.631 Цивільного кодексу України, сторони домовились про те, що дія цього Договору поширюється на взаємовідносини, які фактично виникли між сторонами з 01.10.2018 року, (п.8.1. Договору).

Позивач вказував, що у лютому 2022 року відповідач здійснила частковий платіж, однак в подальшому своєчасно не вносила плату за поставлену теплову енергію, в результаті чого за період з жовтня 2018 року по квітень 2023 року включно утворилась заборгованість.

Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути із ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» суму заборгованості 168 571,75 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 55 465,71 грн., три відсотки річних у розмірі 9 207,57 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року позов задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»: заборгованість за спожиту теплову енергію в розмірі 168571,75 грн., інфляційну складову боргу в розмірі 53681,10 грн.; 3% річних в розмірі 8922,29 грн, та судовий збір в розмірі 3467,54 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 29 червня 2025 року відповідач направила апеляційну скаргу, у якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

У зв`язку з цим апелянт просила апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким закрити провадження у справі, а у разі не закриття провадження у справі ухвалити рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

17 жовтня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

15 січня 2026 року до апеляційного суду від апелянта надійшло клопотання про врахування факту відсутності предмету спору у частині суми боргу, оплаченої 09 січня 2026 року.

У судове засідання, призначене на 22 січня 2026 року, з`явився представник позивача, яка просила апеляційний суд залишити без задоволення апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року стороні відповідача надано можливість брати участь у судовому засіданні, призначеному на 22 січня 2026 року на 10:15 та у всіх наступних засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням функціоналу підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС. Сторону відповідача зазначеною ухвалою суду було попереджено, що підтвердження особи учасника відбувається шляхом його авторизації в Системі із застосуванням електронного підпису; ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку, тощо, несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Відповідач у судове засідання 22 січня 2026 року не з`явився; про розгляд справи повідомлявся належним чином; станом на 10:24 год. 22 січня 2026 року два профілі сторони відповідача не були активними (тобто учасник не перебував у мережі), що унеможливлювало підключити сторону до відеоконференції.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції в ході розгляду справи, з 01.05.2018 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» здійснює постачання теплової енергії.

07.07.2021 між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИІВТЕПЛОЕНЕРГО» (далі - позивач/постачальник) та фізичною особою ОСОБА_1 (далі - відповідач/абонент) укладено Договір № на постачання теплової енергії (далі - Договір), відповідно до якого позивач зобов`язався постачати теплову енергію відповідачу, а відповідач зобов`язався отримувати теплову енергію та оплачувати її вартість відповідно до умов, викладених у цьому Договорі (Т. 1 а.с. 29-32).

Цей Договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 15.04.2022 року.

Керуючись ст.631 Цивільного кодексу України, сторони домовились про те, що дія цього Договору поширюється на взаємовідносини, які фактично виникли між сторонами з 01.10.2018 року, (п.8.1. Договору).

Предметом цього договору є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії на умовах, передбачених цим договором (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 2.2.1 Договору Позивач зобов`язався постачати Відповідачу теплову енергію на потреби: опалення та вентиляції - в період опалювального сезону в кількості та в обсягах згідно з Додатком №1 до Договору.

Відповідно до п.2 Додатку №4 до Договору Абонент до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує Постачальнику вартість заявленої у Договорі кількості теплової енергії.

Відповідно до п.3 Додатку №4 до Договору Абонент щомісячно з 12 по 15 числа самостійно отримує у ЦОК (центр обслуговування клієнтів) за адресою: АДРЕСА_2 :

- акт звіряння розрахунків на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акту звірки Абонент повертає в ЦОК);

- акт приймання-передавання товарної продукції; - рахунок-фактуру, куди включені вартість теплової енергії на поточний місяць, з урахуванням остаточного сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду.

Згідно п. 2.3.1., 2.3.2. Договору Відповідач зобов`язується своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені в Додатку №4 до Договору.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію власності №16471902 від 21.01.2014 відповідач ОСОБА_1 з 21.01.2014 є власником 1/2 частки нежитлового приміщення №420, загальною площею 453,2 кв.м., як знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (Т 1 а.с. 80-81)

Відповідно до договору купівлі-продажу від 17.07.2020 року відповідач є власником 1/2 частки нежитлового приміщення №420, загальною площею 453,2 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (Т. 1 а.с. 82-85).

Відповідно до Рішення Київської міської ради від 09.02.2023 №5955/5996 «Про повернення історичної назви проспекту Перемоги у Шевченківському, Святошинському та Солом`янському районах міста Києві» назву «проспект Перемоги» змінено на «проспект Берестейський».

Так, відповідач є споживачем послуг з постачання теплової енергії, яку постачає позивач, як обов`язковий постачальник теплової енергії.

Крім того, оскільки нежитлове приміщення відповідача знаходиться у житловому будинку, який має єдину загальнобудинкову систему опалення, технічна можливість не поставлення теплової енергії останньому у позивача відсутня. Житлові будинки мають бути забезпечені тепловою енергією відповідно розпоряджень КМДА про опалювальні сезони.

Відповідно до Додатку №8 до Договору «Довідка, дані по об`єкту фізична особа ОСОБА_1 , опалення якого здійснюється від теплових мереж теплопостачання організації станом на 01.10.2018», опалювальна площа складає 453,20 кв.м. (Т. 1 а.с. 37).

Відповідач не заперечував отримання теплової енергії за вказаною адресою та свого обов`язку щодо сплати.

Таким чином, враховуючи умови Договору, відповідач є користувачем всього приміщення №420, загальною площею 453,2 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно, зобов`язана здійснювати оплату за спожиту теплову енергію.

Враховуючи викладене, суд критично оцінив заперечення відповідача, що в неї не було обов`язку оплачувати за спожиту теплову енергію за період з 2018 по 17.07.2020 за усю площу приміщення, оскільки вона була власницею лише 1/2 вказано приміщення.

Облік споживання теплової енергії по будинку в цілому за адресою: АДРЕСА_1 здійснюється за особовим рахунком: НОМЕР_1 . Оскільки, відповідач є споживачем теплової енергії, поставленої до нежитлового приміщення за вказаною адресою, окремий облік теплоспоживання відповідача пропорційно його опалюваній площі (453,2 кв.м.) здійснюється за особовим рахунком НОМЕР_2 (номер особового рахунку ідентичний номеру Договору). Опалювальна площа нежитлового приміщення відображена у Додатку №8 до Договору.

Як вбачається з долученого Розрахунок обсягів споживання теплової енергії на опалення нежитлових приміщень ФО ОСОБА_1 за особовим рахунком № НОМЕР_2 , серпні 2021 року здійснено нарахування/Добор за поставлену теплову енергію з жовтня 2018 року початок опалювального сезону 2018-2019 років) по квітень 2021 року (закінчення опалювального сезону 2020-2021).

Крім того у березні 2022 року було здійснено перерахунок у бік зменшення за період з жовтня 2018 по квітень 2020 року.

Деталізовані нарахування Добор/Повернення/Перерахунки відображені у наступних документах, що є додатками до даної позовної заяви:

- Акти приймання-передавання товарної продукції;

- Облікові картки.

Таким чином нарахування за поставлену теплову енергію проводилось відповідно до умов Договору та чинного законодавства України.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем у лютому 2022 здійснена оплата за Договором № у розмірі 35 000,00 грн., на підтвердження чого позивачем надано реєстр оплат (Т. 1 а.с. 176).

Як вбачається з даного реєстру, відповідачем здійсненна оплата на підставі рахунку /2022-01 від 31.01.2022. Вказане підтверджує, що відповідач отримуючи кожного місяці, відповідно до умов Договору, розрахункові документи, був обізнаний про здійсненні нарахування та про наявну заборгованість.

Факт постачання теплової енергії за Договором підтверджується Актом прийняття теплового вузла обліку; Актами про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи; Корінцями нарядів на включення та відключення будинку на опалювальний сезон; Відомостями споживання теплової енергії, складеними у відповідності із даними засобу обліку.

Акти про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи підтверджують, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 обладнаний комерційним приладом обліку, який опломбований та готовий до роботи.

Позивачем надано корінці нарядів на включення (підстава - початок опалювального сезону) та відключення (підстава - кінець опалювального сезону) на опалювальний сезон з 2018 року по 2021 рік (включно).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, на виконання ухвали суду про усунення недоліків (Т. 2 а.с. 138,139), який перевірено судом, заборгованість відповідача перед позивачем за період з жовтня 2018 року по квітень 2023 року за поставлену теплову енергію становить 168 571,75 грн, відповідачем не надано до суду свого контрозрахунку щодо розміру заборгованості.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, оскільки спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; суд не визначив та не мотивував належність відповідача до відповідної категорії споживачів теплової енергії і, як наслідок, безпідставно застосував тарифи та коефіцієнти перерахунку, передбачені для категорії «інші споживачі», зокрема за період грудень 2019 - квітень 2020 років, не обґрунтував їх розмір та підстави застосування, що призвело до істотного завищення суми заборгованості; судом не з`ясовано обсяги теплової енергії, спожитої будинком у цілому та у розрізі місяців, покази вузла комерційного обліку теплової енергії, підстави нарахування за окремі розрахункові періоди за відсутності показів або за показами приладу, який не пройшов обов`язкову повірку, а також обставини зняття показів без участі споживача чи його представника всупереч вимогам Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»; крім того, суд не надав оцінки численним суперечностям у наданих позивачем доказах щодо показів приладів обліку, особових рахунків та розрахунків споживання, не з`ясував та не мотивував застосовані для розподілу обсягів теплової енергії показники опалюваної площі будинку, не спростував доводів відповідача щодо їх недостовірності та наявності інших підтверджених доказами значень, що в сукупності свідчить про необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо розміру основного боргу та є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що між сторонами існували договірні правовідносини з постачання теплової енергії на підставі договору № від 07 липня 2021 року, дія якого відповідно до статті 631 ЦК України поширювалась на фактичні відносини сторін з 01 жовтня 2018 року, при цьому відповідач як власник (співвласник) нежитлового приміщення, розташованого у житловому будинку з єдиною загальнобудинковою системою опалення, є споживачем теплової енергії та зобов`язана нести витрати на її оплату незалежно від частки у праві власності, оскільки облік теплової енергії здійснюється пропорційно опалювальній площі приміщення; факт постачання теплової енергії, правильність нарахувань та розмір заборгованості за період з жовтня 2018 року по квітень 2023 року підтверджені належними і допустимими доказами, тоді як відповідач своїх зобов`язань з оплати у встановлені договором строки не виконала та контррозрахунку не надала, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення основної заборгованості, інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що 07 липня 2021 року між КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» та ОСОБА_1 укладено Договір № на постачання теплової енергії, відповідно до якого позивач зобов`язався здійснювати постачання теплової енергії до нежитлового приміщення відповідача, а відповідач - приймати та оплачувати спожиту теплову енергію на умовах договору.

Згідно з пунктом 8.1 Договору, з урахуванням положень статті 631 Цивільного кодексу України, сторони погодили, що дія договору поширюється на фактичні правовідносини, які виникли між ними з 01 жовтня 2018 року.

Відповідно до пунктів 2.2.1, 2.3.1, 2.3.2 Договору та Додатку №4 до нього, позивач зобов`язався постачати теплову енергію в опалювальний період, а відповідач - своєчасно та у повному обсязі здійснювати оплату вартості спожитої теплової енергії у строки та порядку, визначені договором.

Факт укладення зазначеного договору відповідачем не заперечується, так само як і погодження з його істотними умовами, що відповідає вимогам статті 638 Цивільного кодексу України.

З урахуванням викладеного, незважаючи на належність відповідачу права власності лише на 1/2 вищевказаного приміщення, остання зобов`язана здійснювати оплату вартості поставленої до нежитлового приміщення теплової енергії на підставі прийнятих на себе договірних зобов`язань.

Доводи апеляційної скарги про те, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, який долучено до матеріалів справи, відповідач з 21 січня 2014 року є власником 1/2 частки нежитлового приміщення № 420 загальною площею 453,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, право власності відповідача на 1/2 частки зазначеного нежитлового приміщення підтверджується договором купівлі-продажу від 17 липня 2020 року, який також долучений до матеріалів справи. Отже, відповідач є споживачем теплової енергії саме як фізична особа - власник нежитлового приміщення.

Окрім того, договір на постачання теплової енергії укладений відповідачем саме як фізичною особою.

Надані платіжні документи свідчать, що оплата за договором здійснювалась відповідачем як фізичною особою, без зазначення статусу фізичної особи-підприємця, зокрема платіж від 11 лютого 2022 року на суму 35 000,00 грн.

Таким чином, суб`єктний склад спірних правовідносин свідчить про наявність цивільної юрисдикції, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №920/50/19, від 08 травня 2018 року у справі №757/45133/15-ц та інших, відповідно до яких правовий статус фізичної особи-підприємця не впливає на правовий режим майна, що належить фізичній особі на праві власності, за відсутності доказів використання такого майна у господарській діяльності.

За таких обставин підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України відсутні.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо належної територіальної підсудності справи Шевченківському районному суду міста Києва.

Відповідно до частини восьмої статті 28 ЦПК України позови, що виникають з договорів, у яких зазначено місце виконання, можуть пред`являтися за місцем виконання договору. Оскільки постачання теплової енергії здійснюється до об`єкта, розташованого у Шевченківському районі міста Києва, позов правомірно подано до відповідного районного суду.

Ухвала про відкриття провадження у справі від 18 вересня 2023 року відповідачем не оскаржувалась, натомість останній брав активну участь у розгляді справи, подавав відзиви, клопотання та заяви, що свідчить про відсутність порушення його процесуальних прав.

Колегія суддів встановила, що факт постачання теплової енергії до нежитлового приміщення відповідача підтверджується актами прийняття вузла комерційного обліку, актами готовності вузла обліку до роботи, корінцями нарядів на включення та відключення будинку в опалювальні періоди, відомостями обліку споживання теплової енергії.

Облік споживання теплової енергії здійснюється за показниками будинкового вузла комерційного обліку з подальшим розподілом між споживачами пропорційно до опалювальної площі відповідно до вимог Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та Методики, затвердженої наказом Мінрегіону № 315 від 22 листопада 2018року.

Окремий облік теплоспоживання відповідача здійснюється за особовим рахунком № НОМЕР_2 , при цьому опалювальна площа нежитлового приміщення становить 453,2 кв.м., що підтверджується Додатком № 8 до Договору.

Доводи апеляційної скарги про відсутність повірки приладів обліку теплової енергії спростовуються наданими актами готовності вузла обліку до роботи, які підтверджують своєчасне проведення державної повірки та прийняття показників до розрахунку без зауважень.

Посилання відповідача на відсутність його представника під час зняття показників приладу обліку не впливають на правильність визначення обсягів споживання, оскільки зняття показників здійснюється з будинкового вузла комерційного обліку, а розподіл - відповідно до нормативно встановленого порядку.

Щодо доводів апелянта про наявність розбіжностей у визначенні загальної та опалювальної площі житлового будинку, колегія суддів зазначає наступне:

В ході розгляду справи відповідач представила до суду листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 16 грудня 2016 року, за яким загальна площа житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 становить 46 164 кв. м, а опалювальна площа - 41 509,6 кв. м.

Водночас, на спростування зазначеної інформації позивачем 30 травня 2024 року надано витяг з Розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації № 801 від 30 грудня 2016 року, згідно з пунктом 1403 Додатку № 1 до якого загальна площа вказаного житлового будинку становить 25 264,86 кв. м.

Аналогічні відомості містяться й у відкритих даних Департаменту житлово-комунальної інфраструктури м. Києва, розміщених на офіційному вебсайті, відповідно до яких загальна площа житлового будинку за цією ж адресою складає 25 264,86 кв. м.

Крім того, позивачем надано копію адвокатського запиту та відповідь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 27 червня 2024 року № 45-1344, з якої вбачається, що загальна площа житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 також становить 25 264,86 кв. м.

За даними програмно-апаратного комплексу «Єдина система автоматичного нарахування» комунального концерну «Центр комунального сервісу» загальна опалювальна площа будинку становить 24 308,28 кв. м.

При цьому у розрахунку площ, наданому позивачем разом із відповіддю на відзив, відображено опалювальну площу ІІ під`їзду житлового будинку у розмірі 12 714,05 кв. м., що відповідає даним, покладеним в основу здійснених нарахувань.

З огляду на надані документи та офіційні дані, колегія суддів вважає, що правильна загальна площа житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 становить 25 264,86 кв. м, а опалювальна площа - 24 308,28 кв. м.

Щодо доводів апелянта про нібито неправильне застосування тарифів, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке:

Розрахунки позивачем з відповідачем за відпущену теплову енергію здійснюються відповідно до тарифів на теплову енергію, затверджених уповноваженим органом у встановленому законом порядку для КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО». Враховуючи, що Відповідач є власником нежитлового приміщення, до нього застосовується тарифна категорія «інші».

Відомості щодо теплового навантаження, одиниць вимірювання (Гкал/Тон), значень тарифу, обсягів, видів навантаження (промисловість та інші) та сум нарахувань відображені у відповідних актах звіряння розрахунків на початок розрахункового періоду, актах приймання-передавання товарної продукції та облікових картках, що додані до позовної заяви. Відповідно до умов укладеного Договору (п.3 Додатку №4) Абонент щомісячно з 12 по 15 число отримує ці документи у Центрі обслуговування клієнтів за адресою: АДРЕСА_2 .

Щодо тверджень Відповідача про відсутність повірки приладів обліку теплової енергії, апеляційний суд зазначає, що ці доводи не підтверджуються наданими матеріалами справи. До матеріалів справи додано, зокрема, копії Акту прийняття теплового вузла обліку та Актів про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи, що засвідчують наявність опломбованого та готового до експлуатації приладу обліку теплової енергії у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, у відповідних актах зазначені дати проведення державної повірки теплолічильника та міжповірочні інтервали:

- Акт № від 28.11.2015 - держповірка 03.11.2015, міжповірочний інтервал 4 роки;

- Акт №110340/0713 від 31.08.2018 - держповірка 03.11.2015, міжповірочний інтервал 4 роки;

- Акт №19/3837 від 08.01.2020 - держповірка 02.12.2019, міжповірочний інтервал 4 роки;

- Акт №19/3888 від 08.05.2020 - держповірка 02.12.2019, міжповірочний інтервал 4 роки.

При цьому КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» прийняло показники приладів обліку до розрахунку без зауважень. Враховуючи період заборгованості відповідача з жовтня 2018 року по квітень 2023 року включно (фактичні нарахування за теплову енергію для нежитлового приміщення здійснені з жовтня 2018 року по жовтень 2021 року), чергова державна повірка приладів обліку мала проводитися у грудні 2023 року.

Отже, твердження відповідача про нібито відсутність чергової повірки є свідомо необґрунтованими та спрямовані на ухилення від виконання умов укладеного Договору.

Щодо доводів апелянта про відсутність відповідача під час зняття показників приладу обліку, суд зазначає, що позивачем надано Розрахунок обсягів споживання теплової енергії за особовим рахунком № НОМЕР_2 , який відображає загальну опалювальну площу, розподіл Гкал на квадратний метр та обсяг теплової енергії, поставлений відповідачу.

Таким чином, твердження відповідача про відсутність підтверджуючих документів щодо обсягів та вартості постачання теплової енергії не відповідають матеріалам справи.

Враховуючи, що нежитлове приміщення відповідача розташоване у житловому будинку з єдиною загальнобудинковою системою опалення, технічна можливість непостачання теплової енергії на зазначений об`єкт відсутня.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності застосування тарифів для категорії «інші споживачі», оскільки відповідач є власником частини нежитлового приміщення.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач, отримуючи щомісячні розрахункові документи та будучи обізнаним про нарахування і наявність заборгованості, здійснив часткову оплату, проте у повному обсязі зобов`язання за договором не виконав, унаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 168 571,75 грн.

Крім того, доводи апеляційної скарги про порушення права відповідача на мирне володіння майном відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є безпідставними, оскільки стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію є формою захисту порушеного права постачальника та не посягає на право власності відповідача. Позивач, звертаючись із позовом, лише захищає свої права на отримання оплати за спожиту теплову енергію, не обмежуючи права відповідача на володіння чи користування майном.

Оцінивши докази у їх сукупності відповідно до статей 80, 89 ЦПК України, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції - законним і обґрунтованим.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько