ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 686/18328/24

провадження № 61-15644св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Держава Україна в особі Міністерства юстиції України,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційні скарги Міністерства юстиції України та ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 05 листопада 2024 року в складі колегії суддів: Костенка А. М., Гринчука Р. С., Спірідонової Т. В.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України (далі - Мін`юст) про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 31 березня 2021 року Хмельницькою обласною прокуратурою прийнято постанову про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Розмір шкоди визначено у сумі 0,00 грн. Ця постанова була предметом розгляду у цивільній справі № 686/19620/22 та скасована постановою Хмельницького апеляційного суду від 14 березня 2023 року.

Оскільки вказаним судовим рішенням у справі № 686/19620/22 скасовано постанову прокуратури Хмельницької області від 31 березня 2021 року «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та встановлено факт неналежного та неефективного виконання судового рішення, з огляду на обставини у спірних правовідносинах, позивач зазнав моральної шкоди.

Позивач оцінив моральну (немайнову) шкоду у суму 10 000 000,00 грн. При цьому він урахував характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких вимушено зазнав, характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо), а також інші обставини, зокрема тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, ступінь зниження престижу і ділової репутації.

На думку позивача, у цій справі наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, а суд, ухвалюючи рішення, повинен врахувати тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких він зазнав внаслідок відмови в прийняті постанови, що є підставою для відшкодування моральної шкоди. Крім того, необхідним є врахування того, що невиконання рішення суду є формою не фізичного насильства над людиною; посадові особи прокуратури навмисно не виконують рішення суду; невиконання судового рішення є приниженням людської гідності; виконання судового рішення залежить від посадових осіб прокуратури; невиконання судового рішення є системним правопорушенням.

ОСОБА_1 просив стягнути з Держави Україна на його користь 10 000 000,00 грн моральної шкоди, завданої навмисно прийнятою протизаконною постановою від 13 березня 2021 року прокуратури Хмельницької області «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 серпня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що цивільні права та обов`язки виникають, у тому числі, внаслідок правопорушень (деліктів), у зв`язку з чим потерпіла сторона має право вимагати відшкодування завданих збитків. У деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього. При цьому на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу). У випадку завдання громадянинові шкоди внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини цих органів та осіб. Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого.

У цій справі відсутні належні та допустимі докази того, що внаслідок дій та рішень прокуратури ОСОБА_1 завдано моральної шкоди. Само по собі винесення постанови, яка у подальшому була скасовані судом, не може слугувати виключною підставою для її стягнення.

Таким чином, позивач не довів достатніми та допустимими доказами факт заподіяння йому шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між діями та рішеннями прокуратури та настанням шкоди, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 05 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 серпня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнено з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Мін`юст діє та керується у своїй діяльності Положенням про Міністерство юстиції України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, зі змінами від 06 травня 2020 року № 380 (далі - Положення № 228), в якому закріплені основні завдання та повноваження Мін`юсту. Згідно з пунктом 4 Положення № 228 Мін`юст бере участь у справі, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом.

ОСОБА_1 просив відшкодувати шкоду, заподіяну внаслідок тривалого невиконання рішення суду. Натомість суд першої інстанції помилково ототожнив статус Мін`юсту, яке здійснює представництво інтересів держави в суді, з Державою Україна як відповідачем у справі. Отже, висновок суду про те, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, адже його заявлено до неналежного відповідача, не ґрунтується на законі.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

При зверненні до суду із позовом заявник посилався на те, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду в справі № 822/1816/17 йому завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях. Підставою відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 стало недоведення останнім завдання йому моральної шкоди. Проте законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у завданні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Водночас потерпілий має довести належними доказами сам факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Зібрані докази достовірно вказують на те, що незаконні дії органів прокуратури, зокрема, тривале невиконання рішення суду в справі № 822/1816/17, що не здійснювалося протягом 4 років, завдали ОСОБА_1 душевних страждань, які призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

У листопаді 2024 року Мін`юст звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що:

суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми статей 23, 167, 170 ЦК України, а також порушив норми процесуального права визначені у статтях 12, 58, 81, 82 ЦПК України. При цьому суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах;

у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду;

суд апеляційної інстанції скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, яким констатовано, що належних доказів заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди Державою Україною в особі Мін`юсту у визначеному ним розмірі - 10 000 000,00 грн суду не надано. Крім того, апеляційний суд, застосовуючи статтю 81 ЦПК України, не звернув увагу на недотримання її вимог позивачем, як наслідок ухвалив передчасне, необґрунтоване рішення;

позивач не надав суду як доказ судового рішення, яким постанова Хмельницької обласної прокуратури від 31 березня 2021 року визнавалась неправомірною. Крім того, позивач не вказав на характер страждань, викликаних невиконанням рішення суду від 10 липня 2017 року в справі № 822/1816/17, а також про будь-які приниження з боку органу державної влади або його посадових осіб та негативні наслідки, яких він зазнав;

за такими ж (аналогічними) позовними вимогами рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 лютого 2023 року в справі № 686/19624/22 на користь ОСОБА_1 стягнено із Держави України моральну шкоду в сумі 1 000,00 грн за невиконання судового рішення від 10 липня 2017 року в справі № 822/1816/17. Оскаржуваною постановою апеляційного суду на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України також стягнуто моральну шкоду за невиконання цього ж судового рішення від 10 липня 2017 року в справі № 822/1816/17. Таким чином, суд апеляційної інстанції застосував норму статті 23 ЦК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року в справі № 914/666/23, чим допустив повторне стягнення моральної шкоди з тих же підстав;

нормами законодавства, яке регулює порядок та підстави стягнення шкоди, завданої фізичній або юридичній особі внаслідок незаконних дій прокуратури, чітко встановлено суб`єктний склад учасників цих спірних правовідносин, до яких Мін`юст не має відношення. У цій справі суб`єктами спірних правовідносин мали б бути органи досудового слідства та прокуратури, яких позивач визначає заподіювачами шкоди. Саме такі суб`єкти наділені відповідними повноваженнями та мають об`єктивну можливість надавати пояснення по суті даного спору, а також відповідні докази. Безумовне залучення Мін`юсту як представника держави в судах в усіх випадках є помилковим;

апеляційний суд проігнорував визначений процесуальним законодавством обов`язок суду встановити належність відповідачів, який виконується під час розгляду справи, а також неправильно застосував норми статті 1176 ЦК України, які не підлягають застосуванню до Мін`юсту та, як наслідок, порушив принцип змагальності сторін, передбачений статтею 12 ЦПК України;

позивач, висловлюючи аргументи щодо відшкодування йому моральної шкоди, завданої протиправними діями органів прокуратури, належним чином не обґрунтував та не довів жодними належними та допустимими доказами фактів заподіяння йому такої шкоди, протиправності дій держави в особі Мін`юсту, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та виною останніх в її заподіянні;

при цьому розмір відшкодування шкоди має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави. Проте задоволення позову в цій справі нанесло збитки Державному бюджету України під час дії воєнного стану;

статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Проте, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Тому необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій органу державної влади чи його посадових або службових осіб. Суд апеляційної інстанції під час винесення оскаржуваної постанови зазначив про встановлення ним неправомірності дій Хмельницької обласної прокуратури при ухваленні постанови від 31 березня 2021 року та послався на постанову Хмельницького апеляційного суду, якою постанову Хмельницької обласної прокуратури від 31 березня 2021 року скасовано як неправомірну. Проте суд не навів як доказ номер судової справи, в якій такий факт встановлено;

крім того, позивач не вказав та не довів доказами, які та яким чином йому були заподіяні моральні страждання; яких саме вимушених життєвих змін він зазнав та яким чином це пов`язано із прийнятою постановою прокуратури;

норми законодавства не передбачають багаторазового відшкодування моральної шкоди за невиконання рішення суду про стягнення з державного бюджету відшкодування шкоди, завданої фізичним та юридичним особам внаслідок незаконних рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади. ОСОБА_1 вже реалізував право на відшкодування моральної шкоди за невиконання судового рішення Хмельницькою обласною прокуратурою за результатами розгляду справи № 686/19624/22. Крім того, на даний час у провадженні судів Хмельницької області перебувають на розгляді справи № 686/16986/24, № 686/16987/24, № 686/18196/24 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна з аналогічним обґрунтуванням (різниться лише сума стягнення), що дає підстави вважати дії позивача недобросовісними та спрямованими на безпідставне збагачення за рахунок державного бюджету.

У грудні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить:

постанову апеляційного суду у вступній частині, де зазначено: «розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/18328/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 серпня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди» скасувати;

вступну частину постанови апеляційного суду викласти в новій редакції та зазначити: «розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/18328/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 серпня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, представництво відповідача здійснює Міністерство юстиції України, про відшкодування моральної шкоди»;

постанову апеляційного суду в частині встановлення розміру компенсації моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн скасувати, а позовні вимоги щодо розміру компенсації моральної шкоди, а саме 10 000 000,00 грн задовольнити повністю.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що:

позивач погоджується з висновками апеляційного суду щодо завдання йому моральної шкоди протизаконною постановою прокурора, яка ухвалена 31 березня 2021 року, про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, та якою розмір шкоди визначено 0,00 грн. Вказане фактично свідчить про невиконання рішення суду у справі № 822/1816/17 та порушення його права на справедливий суд;

висновки апеляційного суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн й те, що відповідачем у цій справі є Держава Україна в особі Міністерства юстиції України, помилкові. Відповідні висновки не узгоджуються з нормами статей 23, 167, 170 ЦК України, а також статей 12, 48, 58, 81, 82 ЦПК України;

апеляційний суд зробив помилковий висновок, що до процесуального представництва в порядку частини четвертої статті 58 ЦПК України, як і сам представник відповідача - Мін`юст, який не розуміє, що процесуальне представництво прив`язано виключно до «відповідно до його компетенції». Процесуальний представник не заміщає сторону в цивільному судочинстві, а діє поряд з нею, на захист її суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів. Держава Україна є самостійним суб`єктом цивільних правовідносин, який діє на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України), набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України), бере участь у справі беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) або через представника. Представництво інтересів держави в судах України забезпечує Мін`юст (пункт 3 Положення № 228). Отже, апеляційний суд безпідставно вважав, що розглядає у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/18328/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 серпня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди;

апеляційний суд встановив, що відповідач не заперечував те, що скасування постанови прокурора «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не дає можливості скаржнику отримати компенсацію заробітної плати за період перебування під судом та слідством у ПП «ЕНЕРГОКОМПЛЕКТ», ПП «Дизайн Буд Сервіс Поділля», ТОВ «ПММ», ПП «Постач-Сервіс». Крім того, дані щодо стажу роботи та розміру доходу не внесені до бази даних Пенсійного фонду України, що унеможливлює їх врахування в розмір пенсії, яку отримає позивач, перешкоджає можливості отримання відшкодування втраченого громадянином заробітку (доходу) як підприємця в 2010 - 2015 роках, а також перешкоджає можливості відшкодувати суми, які стягнуті за виконавчим листом на користь установи, яка надала юридичну допомогу, а також шкоди завданої арештом майна позивача протягом семи років;

апеляційний суд не обґрунтував те, яким чином:

- за 10 000,00 грн можна розумно відновити роки страждань, приниження та мук виживання на пенсію (яку призначено без урахування доходів, які прокуратура була зобов`язана визначити у постанові);

- утримувати сім`ю, коли не маєш можливості отримати компенсацію заробітної плати за період перебування під судом та слідством у ПП «ЕНЕРГОКОМПЛЕКТ», ПП «Дизайн Буд Сервіс Поділля», ТОВ «ПММ», ПП «Постач - Сервіс»;

- уникнути банкрутства як приватний підприємець, не повертаючи кредит в банку отриманий на купівлю арештованого майна, яке повинно було використовуватися в підприємницький діяльності;

- відстояти честь та гідності фізичної особи, а також відновити ділову репутацію фізичної особи підприємця;

- чи є справедливим розмір відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн у контексті доходів прокурора, який виніс незаконну постанову від 31 березня 2021 року про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, якою розмір шкоди визначено у сумі 0,00 грн;

отже, висновок суду апеляційної інстанції, суперечить принципам розумності і справедливості. При цьому представник відповідача не заперечував проти розміру компенсації моральної шкоди в сумі 10 000 000,00 грн, зниження розміру до 10 000,00 грн порушує принципи змагальності та рівності сторін судового процесу;

суд апеляційної інстанції порушив основні завдання цивільного судочинства, зокрема: про справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, не надав належної правової оцінки доказам сторін як того вимагають норми цивільного та цивільного-процесуального законодавства України.

Короткий зміст відзивів на касаційні скарги

У січні 2025 року від Мін`юсту надійшов відзив, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 ; скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відзив обґрунтований тим, що:

законодавством, що регулює порядок та підстави стягнення шкоди, завданої фізичній або юридичній особі внаслідок незаконних дій прокуратури, чітко встановлено суб`єктний склад учасників цих спірних правовідносин, до яких Мін`юст не має відношення. У цій справі суб`єктом спірних правовідносин є Хмельницька обласна прокуратура, яку позивач визначає заподіювачем шкоди;

безумовне залучення Міністерства юстиції України як представника держави в судах в усіх випадках є помилковим;

належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

ОСОБА_1 скористався своїм правом та визначив особу відповідача, а саме вказав орган, який представлятиме в судовому процесі Державу Україну - Мін`юст. Водночас позивач, під час розгляду справи в суді першої інстанції, відмовився від залучення належного відповідача (співвідповідача) Хмельницьку обласну прокуратуру. Тому безпідставними є аргументи його касаційної скарги з приводу того, що Мін`юст є лише процесуальним представником Держави в цій справі;

суд апеляційної інстанції ухвалив передчасне та необґрунтоване рішення, але моральна шкода стягнена в сумі 10 000,00 грн є безпідставною. Позивач належних і допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог не надав. Тому постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, але з підстав, викладених відповідачем у касаційній скарзі, а не позивачем ОСОБА_1 .

У січні 2025 року від ОСОБА_1 надійшов відзив, в якому він просить відмовити у задоволенні касаційної скарги Мін`юсту, яке забезпечує в судах представництво Держави Україна.

Відзив мотивований тим, що:

судове рішення у справі № 686/19620/22 є відкритою інформацією, яка знаходиться у Реєстрі судових рішень та не потребує надсилання або надання особою, яка її подає, іншим учасникам справи відповідно до частини дев`ятої статті 83 ЦПК України. Ця інформація належить до обставин, які встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, та не доказується при розгляді іншої справи. Існування рішення суду у справі № 686/19620/22, яке набрало законної сили, є належним доказом завдання моральної шкоди позивачу. При цьому Мін`юст було відповідачем у справі № 686/19620/22, тому має або повинно мати копію судового рішення у вказаній справі. Тому доводи про ненадання судового рішення, яким постанову Хмельницької обласної прокуратури від 31 березня 2021 року визнано неправомірною, є безпідставними;

у касаційній скарзі представник Мін`юсту з незрозумілих підстав намагається ввести суд в оману, посилаючись на справу № 686/19624/22 та заявляючи, що вимоги в цих справах аналогічними, але не наводить підстави звернення до суду у цих справах. Так, підставами стягнення моральної шкоди у справі № 686/19624/22 є надмірна тривалість виконання рішення суду щодо прийняття постанови від 31 березня 2021 року про відшкодування ОСОБА_1 втраченого заробітку та інших грошових доходів. Підставами стягнення моральної шкоди у справі, яка переглядається, є невиконання рішення суду шляхом прийняття незаконної постанови прокуратури Хмельницької області від 31 березня 2021 року. Крім того, питання стосовно тотожності предметів судового розгляду не ініціювалось ні у суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, а тому вони не були досліджені відповідно до вимог ЦПК України і не можуть бути предметом розгляду в касаційному суді;

при виконанні судових рішень про задоволення позовних вимог до державних органів гарантом виступає саме Держава Україна. Представництво інтересів держави в судах України забезпечує Мін`юст (пункт З Положення № 228). Такого правового висновку щодо застосування норм права дійшла Велика палата Верховного Суду в постанові від 14 березня 2018 року в справі №522/3454/16-ц (провадження №14-6цс18);

оскільки скасування постанови прокуратури Хмельницької області від 31 березня 2021 року «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та неналежне й неефективне виконання судового рішення тягне за собою стягнення моральної шкоди, вимога про відшкодування шкоди має бути заявлена до Держави Україна в особі Мін`юсту.

У січні 2025 року від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що доводи відповідача, які викладені у його відзиві, є безпідставними, адже його правова позиція заснована на помилковому тлумаченні норм законодавства.

Водночас відповідь ОСОБА_1 на відзив Мін`юсту містить аргументи, які є аналогічними до аргументів, які викладені у відзиві ОСОБА_1 на касаційну скаргу Мін`юсту.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Мін'юсту у справі № 686/18328/24 та витребувано справу із суду першої інстанції. Цією ж ухвалою в задоволенні клопотання Мін'юсту про зупинення виконанняпостанови Хмельницького апеляційного суду від 05 листопада 2024 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в цій справі.

У грудні 2024 року матеріали справи № 686/18328/24 надійшли до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 09 грудня 2024 року зазначено, що касаційна скарга Мін'юсту містить касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року в справі № 641/8857/17, від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17, від 27 листопада 2019 року в справі № 750/6330/17, від 17 квітня 2024 року в справі № 914/666/23, від 20 листопада 2018 року в справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року в справі № 761/35803/16-ц, від 18 грудня 2019 року в справі № 688/2479/16-ц, від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц, від 06 березня 2018 року в справі № 757/30721/14-ц, від 30 січня 2019 року в справі № 552/6381/17, від 17 квітня 2024 року в справі № 914/666/23, від 13 листопада 2023 року в справі № 686/13017/22, від 13 липня 2023 року в справі № 686/13391/22, від 22 листопада 2022 року в справі № 686/28957/21-ц; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 16 грудня 2024 року вказано, що касаційна скарга ОСОБА_1 містить підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2023 року в справі 686/19624/22, від 14 березня 2018 року в справі № 522/3454/16-ц; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 листопада 2013 року ОСОБА_1 за частиною третьою статті 27, частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 209, частиною другою статті 366 КК України (по епізоду підробки та використання накладної № 214) виправдано за відсутністю складу злочину, за частиною другою статті 366 КК України (по епізоду підробки та передачі документів ТОВ «Юнар», ТОВ «Укргалантерея» до тендерного комітету ВАТ «ЕК Хмельницькобленерго») виправдано за недоведеністю участі у вчиненні цього злочину та засуджено за частиною другою статті 366 КК України зі звільненням на підставі частини п`ятої статті 74 КК України від покарання.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 28 січня 2014 року вирок в частині засудження за частиною першою статті 366 КК України скасовано з направленням справи в цій частині прокурору Хмельницької області на додаткове розслідування.

Постановою прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби Балюка В. О. кримінальне провадження від 16 травня 2014 року № 0000028 закрито у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості засновника та директора ПМП «Юнар» і директора ПП «Дизайн Буд Сервіс Поділля» ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 212, частиною другою статті 266 КК України у суді та вичерпання можливостей їх отримати.

ОСОБА_1 під слідством та судом перебував з 18 листопада 2010 року до 29 грудня 2015 року, з яких 9 місяців та 16 днів під вартою.

01 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до прокуратури Хмельницької області із заявою про відшкодування втраченого заробітку з урахуванням інфляції та не отриманого прибутку, просив прийняти постанову про відшкодування 36 000,00 грн втраченого заробітку, 47 800,00 грн компенсації втрати заробітку внаслідок інфляції, 875 000,00 грн втраченого прибутку. Проте 06 березня 2017 року прокуратура Хмельницької області відмовила йому в прийнятті постанови за вказаною заявою.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 листопада 2017 року в справі № 822/1816/17, яке залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2017 року, визнано протиправними дії прокуратури Хмельницької області щодо відмови у прийняті постанови про відшкодування ОСОБА_1 втраченого заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок проведення досудового розслідування від 16 травня 2014 року № 0000028 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 212, частиною другою статті 366 КК України, прийняття якої передбачене статтею 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також зобов`язано прокуратуру Хмельницької області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 до прокуратури Хмельницької області із приводу виплати йому втраченого заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок проведення досудового розслідування від 16 травня 2014 року № 0000028 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 212, частиною другою статті 366 КК України, та прийняти постанову у порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби прокуратури Хмельницької області від 08 листопада 2017 року, на звернення ОСОБА_1 із заявою про відшкодування йому втраченого заробітку та втраченого прибутку, відмовлено у задоволенні відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду з тих підстав, що досудове розслідування здійснювалося слідчими СУ ФР ГУ ДФС у Хмельницькій області.

01 серпня 2018 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Мін`юсту Іванютою І. М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 822/1816/17, виданого 31 жовтня 2017 року Хмельницьким окружним адміністративним судом, яким зобов`язано прокуратуру Хмельницької області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 до прокуратури Хмельницької області з приводу виплати йому втраченого заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок проведення досудового розслідування від 16 травня 2014 року № 0000028 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 212, частиною другою статті 366 КК України, та прийняти постанову у порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

У зв`язку з виконанням боржником виконавчого листа № 822/1816/17, виданого 31 жовтня 2017 року Хмельницьким окружним адміністративним судом, постановою державного виконавця від 17 вересня 2018 року виконавче провадження № НОМЕР_1 закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року в справі № 2240/3246/18 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 17 вересня 2018 року.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2018 року в справі № 2240/3246/18 скасовано рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року та визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця від 17 вересня 2018 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 липня 2017 року. Таким чином, апеляційний суд визнав постанову прокуратури Хмельницької області від 08 листопада 2017 року такою, що не відповідає законодавству.

Вимогою від 22 грудня 2018 року державним виконавцем зобов`язано прокуратуру Хмельницької області виконати виконавчий лист від 31 жовтня 2017 року № 822/1816/17, виданий Хмельницьким окружним адміністративним судом, протягом десяти робочих днів та повідомити державного виконавця про виконання.

Постановою прокуратури Хмельницької області про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду від 14 січня 2019 року відмовлено у відшкодуванні заробітку та інших грошових доходів ОСОБА_1 .

Постанову прокуратури Хмельницької області про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду від 14 січня 2019 року, якою відмовлено у відшкодуванні заробітку та інших грошових доходів ОСОБА_1 14 січня 2019 року за вих. № 04/5-1226-14 направлено головному державному виконавцю відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Мін`юсту Іванюті І. М.

Постанова від 14 січня 2019 року була предметом розгляду у адміністративній справі № 560/489/19 і як зазначено в рішеннях суду першої і апеляційної інстанції: в постанові прокуратура обов`язок щодо визначення відшкодованої шкоди не виконала, визнана такою, що не відповідає вимогам закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Цією постановою апеляційна скарга прокуратури Хмельницької області залишена без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 серпня 2019 року - без змін.

15 травня 2020 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Мін`юсту Магдою С. М. винесено постанову у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 про накладення на прокуратуру Хмельницької області штрафу в розмірі 5 100,00 грн за невиконання рішення суду без поважних причин (рішення суду не виконано, розмір відшкодованої шкоди не визначено).

Постановою прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби прокуратури Хмельницької області В. Балюка від 31 березня 2021 року, яка прийнята на виконання постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 липня 2017 року у справі № 822/1816/17, відшкодовано заробіток та інші грошові доходи ОСОБА_1 , а також іншу шкоду, які він втратив внаслідок проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні від 16 травня 2014 року № 0000028, в розмірі 0,00 грн. Прокурор виходив з тієї обставини, що на час прийняття вказаної постанови суди визначили розмір втраченого заробітку та інших грошових доходів, які тратив ОСОБА_1 внаслідок проведення досудового розслідування.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 14 березня 2023 року в справі № 686/19620/22 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 грудня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії прокуратури Хмельницької області щодо не розгляду у місячний строк заяви ОСОБА_1 від 01 березня 2017 року про відшкодування втраченого заробітку та втраченого прибутку внаслідок здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні. Скасовано постанову прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби Хмельницької обласної прокуратури Балюка В. О. від 31 березня 2021 року, якою відшкодовано заробіток та інші грошові доходи ОСОБА_1 , а також іншу шкоду, які він втратив внаслідок проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні від 16 травня 2014 року № 0000028 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 212, частиною другою статті 366 КК України року в розмірі 0,00 грн. Зобов`язано Хмельницьку обласну прокуратуру розглянути звернення ОСОБА_1 до прокуратури Хмельницької області з приводу виплати йому втраченого заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок проведення досудового розслідування від 16 травня 2014 року № 0000028 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 212, частиною другою статті 366 КК України, та прийняти постанову у порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Згідно із частиною четвертою статті 58 ЦПК України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Водночас неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.

У статті 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом частини першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У пунктах 43-47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що:

«саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 761/13921/15-ц (провадження № 6-99цс17), оскільки Верховний Суд України не робив висновку про обов`язкове залучення ДКСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення цього органу.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав незалучення відповідного територіального органу ДКСУ. Відмовивши у задоволенні позову з формальних міркувань, апеляційний суд не переглянув справу по суті».

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19).

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її завдання - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 612/3521/16-ц).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою (постанова Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20 та від 03 лютого 2022 року у справі № 686/13784/21).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі

№ 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2023 року в справі № 487/9345/19 (провадження № 61-12611св22)).

Вирішуючи спір, що виник в межах цивільних правовідносин, слід зважати, що аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди (див. постанови Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 755/2545/15-ц, від 04 листопада 2020 року у справі № 686/6022/18, від 21 квітня 2021 року у справі № 648/2035/17, від 09 лютого 2022 року у справі № 161/7881/20).

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди (див. постанову Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 686/21800/21).

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого правового акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц).

Тлумачення частини п`ятої статті 23 ЦК України свідчить, що за загальним правилом компенсація моральної шкоди відбувається одноразово. Виключення щодо одноразової компенсації моральної шкоди може бути передбачено таким універсальним регулятором як договір або ж нормою закону. Зокрема, частиною першою статті 1168 ЦК України допускається компенсація моральної шкоди періодичними платежами, якщо її завдано каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (див. постанову Верховного Суду від 10 серпня 2022 року в справі № 210/5096/19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 квітня 2024 року в справі № 914/666/23 зазначено, що «моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частина п`ята статті 23 ЦК України). Тобто, у разі реалізації свого законного права на відшкодування моральної шкоди один раз, позивач не має права повторно вимагати такої компенсації за те ж діяння (у цьому випадку за тривале невиконання рішення Арбітражного суду Львівської області у справі № 5/79 від 13.10.1994), за винятком, якщо багаторазове відшкодування не передбачене договором або законом».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (див. пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18)).

У справі, що переглядається:

при зверненні з позовом про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 посилався на те, що йому завдано моральну шкоду органами державної влади у зв`язку з невиконання рішення суду в справі № 822/1816/17. З огляду на викладене позивач просив стягнути з держави Україна в особі Мін`юсту відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000 000,00 грн;

відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 належним чином не довів підстав для задоволення пред`явлених позовних вимог і того, що Мін`юст не наділений повноваженнями представляти Державу в цій справі;

суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції, частково задовольнив позовні вимоги та обґрунтовано вказав, що Мін`юст керується у своїй діяльності та діє на підставі Положенням № 228, у нормах якого передбачені основні завдання та повноваження Мін`юсту. Зокрема, в пункті 4 Положення № 228 передбачено, що Мін`юст бере участь у справі, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом. При цьому позивач просив відшкодувати шкоду, яка на його думку завдана тривалим невиконанням рішення суду. Отже, суд першої інстанції помилково ототожнив статус Мін`юсту, яке здійснює представництво інтересів держави в суді, із Державою Україна як відповідачем у справі. Тому висновок суду першої інстанції про те, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, адже його пред`явлено до неналежного відповідача, є помилковим;

апеляційний суд встановив, що зібрані докази достовірно вказують на те, що незаконні дії органів прокуратури, зокрема, тривале невиконання рішення суду у справі № 822/1816/17, яке мало місце протягом чотирьох років, завдали позивачу душевних страждань, які призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя;

отже, врахувавши обставини справи (характер правопорушення, глибину душевних страждань позивача та ступінь вини), а також вимоги розумності та справедливості, суд апеляційної інстанції обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню з Держави Україна на користь ОСОБА_1 в сумі 10 000,00 грн;

за таких обставин суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Аргумент касаційної скарги Мін`юсту про те, що на користь позивача уже було стягнено моральну шкоду в справі № 686/19624/22 за позовом ОСОБА_1 за аналогічними позовними вимогами, а моральна шкода повинна відшкодовуватись потерпілому (позивачеві) одноразовим платежем й не може стягуватись повторно, є необґрунтованим.

Підставами стягнення моральної шкоди у справі № 686/19624/22 була надмірна тривалість виконання рішення суду у справі № 822/1816/17 щодо прийняття Хмельницькою обласною прокуратурою постанови від 31 березня 2021 року про відшкодування ОСОБА_1 втраченого заробітку та інших грошових доходів. Разом з цим підставами стягнення моральної шкоди у справі, яка переглядається, є невиконання рішення суду у справі № 686/19620/22 шляхом прийняття постанови прокуратури Хмельницької області від 31 березня 2021 року «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Таким чином, предметом розгляду у цій справі не було питання про відшкодування моральної шкоди позивачеві, завданої надмірною тривалістю прийняття постанови від 31 березня 2021 року, а суди досліджували лише обґрунтованість заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої невиконання рішення суду у справі № 686/19620/22 шляхом прийняття незаконної постанови прокуратури Хмельницької області від 31 березня 2021 року.

Безпідставними є аргумент касаційної скарги Мін`юсту про те, що позивач не надав суду як доказ судового рішення, яким постанова Хмельницької обласної прокуратури від 31 березня 2021 року визнавалась неправомірною, оскільки відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Інші доводи касаційних скарг зводяться до незгоди заявників із висновками апеляційного суду щодо встановлених обставин справи, помилкового тлумачення положень чинного процесуального закону. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм процесуального та матеріального права. Таким чином, касаційні скарги слід залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 05 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат