ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/358/25Головуючий у 1-й інстанції Сташків Н.Б.
Провадження № 22-ц/817/40/26 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2026 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.

суддів - Костіва О.З., Хоми М.В.

за участю секретаря - Гичко К.С.,

відповідачки та представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №604/358/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Самуляк Михайло Юрійович на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 11 вересня 2025 року (ухвалене суддею Сташківим Н.Б., дату складення повного тексту рішення не зазначено) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частки земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала на те, що 06 грудня 2011 року між нею та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір дарування на 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Коломійчуком О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1708.

Вказувала на те, що згідно інформації БТІ Підволочиського району Тернопільської області від 15.01.2025 року за №4 після оформлення договору дарування сторони звернулись до Підволочиської селищної ради з заявами про поділ даного будинковолодіння і присвоєння їм окремих будинкових адрес з видачею відповідних свідоцтв про право власності.

Зазначала, що рішенням №420 від 06.12.2011 року, виданого виконкомом Підволочиської селищної ради «Про поділ будинковолодіння по АДРЕСА_1 та визнання права власності на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 " було поділено домоволодіння та присвоєно окремі будинкові адреси, а саме ОСОБА_2 було присвоєно адресу її половини домоволодіння: АДРЕСА_1 , в свою чергу ОСОБА_1 було присвоєно адресу: АДРЕСА_1 .

Вказувала на те, що на підставі рішення №420 від 06.12.2011 року виконкому Підволочиської селищної ради "Про поділ будинковолодіння по АДРЕСА_1 та визнання права власності на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 " їй було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 05.09.2012 року, згідно якого вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 64,3 кв.м., житлова площа 43,2 кв.м., добудова, добудова а1, сарай Б, вбиральня Г, право власності зареєстровано в реєстрі за № 37539483 від 19.09.2012 року.

Звертала увагу на те, що земельна ділянка кадастровий номер: :02:003:1211, площею 0,0745 га, яка знаходиться під житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 та житловим будинком за адресою : АДРЕСА_1 досі зареєстрована за відповідачкою ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯК 296492, виданого на підставі рішення Підволочиської селищної ради від 12.12.1997 року за № 247 та від 12.04.2011 за № 221.

Вказувала на те, що відповідачка ОСОБА_1 у добровільному порядку не бажає поділити спірну земельну ділянку.

З посиланням на ч.1 ст. 120 ЗК України ч.ч. 1,2 ст 377 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), вважала, що оскільки вона є власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, на підставі договору дарування, тому вона набула право власності на 1/2 частини земельної ділянки, на якій розташована належна їй частина домоволодіння.

На підставі наведеного, просила визнати за нею право власності на 1/2 частки земельної ділянки кадастровий номер: :02:003:1211, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель «Землі житлової та громадської забудов», загальна площа земельної ділянки 0,0745 га.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 11 вересня 2025 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки земельної ділянки кадастровий номер: :02:003:1211, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель «Землі житлової та громадської забудов», загальна площа земельної ділянки 0,0745 га.

Стягнуто з відповідачки на користь позивачки 1 556,15 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Самуляк М.Ю. просить рішення суду першої інстанції скасувати.

Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим.

Вказує на те, що суд першої інстанції у своєму судовому рішенні не пояснив якому саме законодавству відповідають вимоги позивача щодо визнання права власності на 1/2 частки земельної ділянки та яким саме будівельним нормам відповідають вимоги позивача.

З посиланням на правову позицію, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 689/26/17 від 16 червня 2020 року, звертає увагу на те, що сторони у договорі дарування частини житлового будинку не обумовили розмір земельної ділянки, яка повинна перейти у власність позивача, і для цього необхідно з`ясувати наміри щодо розміру земельної ділянки для обслуговування будинку з урахуванням чинних нормативно правових документів у галузі будівництва.

Вважає, що фактично такою правовою позицією Велика Палата Верховного Суду підтримала п.18-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», про те, що при вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з`ясовувати, зокрема: чому це питання не було визначено в договорі, чи існувала можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з урахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо.

Проте, судом першої інстанції було проігноровано з`ясування питання, чому даний факт не був визначений у договорі, чи існувала можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження.

Звертає увагу на те, що у відповідності до ч.6 т.120 ЗК України (у редакції станом 06 грудня 2011 року), істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим).

Звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2018 року № 552/4097/15-ц суд касаційної інстанції застосував пункт 18-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» до правовідносин про поділ в натурі частини житлового будинку та земельної ділянки.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Яблокової Л.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій просить відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вважає, що правова позиція, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 та на яка посилається скаржник, не є релевантною до обставин цієї справи №604/358/25, оскільки предмет розгляду у справі № 689/26/17 є правовідносини, які виникли до набрання чинності ЦК України та ст. 377 ЦК України і стосується несформованої земельної ділянки, яка складалась з двох земельних ділянок різного цільового призначення, а саме: для ведення особистого селянського господарства та для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), тому у цьому випадку суд зробив висновки, що для визначення тієї частини земельної, яка необхідна для обслуговування саме будинку позивачки, слід з`ясувати, чи використовує відповідач відповідну земельну ділянку, яку саме її частину та для якої мети.

Звертає увагу на те, що у справі № 604/358/25 предметом розгляду є правовідносини, які виникли після набрання чинності ЦК України і ст. 377 ЦК України та спірна земельна ділянка кадастровий номер: :02:003:1211, площею 0,0745 га є сформованою і має цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та знаходиться під житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , який було поділено на дві рівні частини.

Зазначає, що проведення судової будівельно - технічної або судової земельно - технічної експертизи з метою визначення технічної можливості виділення часток в натурі доцільно проводити при виділені (поділу) своєї частки в натурі пропорційної займаної площі земельної ділянки Тобто, у відповідності до вимог ст. 56 ЗУ «Про землеустрій», ст. 364, 367 ЦК України без визнання свого права власності на частину спірної земельної ділянки позивач ОСОБА_2 не має права ініціювати поділ в натурі земельної ділянки кадастровий номер: :02:003:1211, площею 0,0745 га, враховуючи ту обставину, що поділ в натурі спірної земельної ділянки може бути добровільним за згодою сторін, вимагати одночасно з вимогою про визнання права власності на 1/2 частину ще і поділ в натурі є передчасною вимогою.

Звертає увагу на те, що визнання права власності на 1/2 ідеальну частину земельної ділянки кадастровий номер: :02:003:1211 не потребує проведення судової будівельно - технічної або судової земельно - технічної експертизу, адже позивачу в силу норм статей 120 ЗК України, 377 ЦК України має належати саме 1/2 частина спірної земельної ділянки.

Щодо твердження представника відповідача, що у договорі дарування житлового будинку не було обумовлено розмір земельної ділянки, яка повинна перейти у власність, звертає увагу на те, що тільки 08 вересня 2021 року були внесені зміни у ст. 377 ЦК України, яка передбачає, що: «Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта». Тобто, чинним на момент укладення договору дарування від 06 грудня 2011 року законодавством не було визначено як істотна вимога договору зазначення умови переходу права власності на земельну ділянку.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Самуляк М.Ю. підтримали вимоги апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній.

В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Яблокова Л.О. просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги з мотивів, викладених у відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до наступного.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Судом встановлено наступні обставини справи.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 24.01.2011 року виданого приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу 06.12.2011 року, та зареєстрованого в реєстрі 09.02.2011 року за № 1708, за ОСОБА_1 зареєстровано житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 .

Згідно розпорядження голови районної державної адміністрації № 732 від 12 жовтня 2011 року та рішення комісії з питань захисту прав дітей Підволочиської районної державної адміністрації № 38-11 від 12.10.2011 року надано дозвіл ОСОБА_1 на дарування частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , який належить їй на праві власності. Пунктом другим надано дозвіл ОСОБА_2 на прийняття в дар частини житлового будинку.

Згідно договору дарування частини житлового будинку серії ВРН № 759149 від 06 грудня 2011 року посвідченого приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1708 вбачається, що ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар 1/2 частину від цілого житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . Житловий будинок розміщений на земельній ділянці площею 0,0745 га, кадастровий номер - :02:003:1211; На земельній розміщено: житловий будинок, камінь, загальною площею 95,4 кв.м., житловою площею 21,1 кв.м., зазначений під літ. «А», прибудова, цегляна, зазначена під літ. «а», сходи, камінь, зазначені під літ «сх», «сх1», сарай, цегла, зазначений під літ «Б», льох, камінь, зазначений під літ «Б», сарай, камінь/цегла, зазначений під літ. «В», вбиральня, дерево, зазначена під літ. «Д».

Згідно рішення виконавчого комітету Підволочиської селищної ради № 420 від 06.12.2011 року вирішено провести поділ будинковолодіння по АДРЕСА_1 в такому порядку : 1) Залишено частину будинковолодіння за АДРЕСА_1 яке належить ОСОБА_3 . 2) Встановлено факт належності та визнано право власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .3) встановлено факт належності та визнано право власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 ; 4) видано свідоцтва про право власності на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до відповіді бюро технічної інвентаризації Тернопільського району Тернопільської області № 4 від 15.01.2025 року вбачається, що згідно договору дарування частини будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 від 06.12.2011 року виданого приватним нотаріусом Коломійчуком О.І. ОСОБА_1 подарувала 1/2 частини будинковолодіння ОСОБА_2 . Після оформлення договору дарування сторони звернулися в Підволочиську селищну раду з заявами про поділ даного будинковолодіння і присвоєння їм окремих будинкових адрес з видачею відповідно свідоцтв про право власності. Рішення № 420 від 06.12.2011 року виконкомом Підволочиської селищної ради були присвоєно окремі будинкові адреси ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), а ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), видано свідоцтва про право власності.

Згідно витягу про державну реєстрацію прав виданого Бюро технічної інвентаризації Підволочиського району серії СЕЕ №679882 номер витягу 35550283 від 19.09.2012 року ОСОБА_2 належить на праві власності житловий будинок по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_3 від 05.09.2023 року виданого Підволочиською селищною радою.

Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ВК №296492 від 22.09.2011 року ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0745 га, кадастровий номер - :02:003:1211.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та загального принципу єдиної юридичної долі земельної ділянки та побудованого на ній нерухомого майна.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з частиною четвертою статті 120 ЗК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно з частиною першою статті 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Відповідно до частини другої статті 89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників житлового будинку.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16 (провадження № 61-12-143гс18)).

Так, встановивши, що відповідач ОСОБА_1 подарувала, а позивач ОСОБА_2 прийняла в дар 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 , за відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, враховуючи те, що правові норми чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою, суд першої інстанції вірно виснував про те, що право позивачки на земельну ділянку, на якій розташований зазначений будинок слід визначити пропорційно до її частки у будинку.

За таких обставин місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 як учасник спільної часткової власності на будинок набуває і право на земельну ділянку пропорційно розміру її частки у спільній власності на вказаний будинок, тобто остання має право на 1/2 частину земельної ділянки у порядку поділу.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17, колегія суддів відхиляє, оскільки вказана правова позиція не є релевантною до обставин цієї справи №604/358/25, так як предмет розгляду у справі № 689/26/17 є правовідносини, які виникли до набрання чинності ЦК України та ст. 377 ЦК України і стосується несформованої земельної ділянки, яка складалась з двох земельних ділянок різного цільового призначення, а саме: для ведення особистого селянського господарства та для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), тому у цьому випадку суд зробив висновки, що для визначення тієї частини земельної, яка необхідна для обслуговування саме будинку позивачки, слід з`ясувати, чи використовує відповідач відповідну земельну ділянку, яку саме її частину та для якої мети.

Водночас у справі № 604/358/25 предметом розгляду є правовідносини, які виникли після набрання чинності ЦК України і ст. 377 ЦК України та спірна земельна ділянка кадастровий номер: :02:003:1211, площею 0,0745 га є сформованою і має цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та знаходиться під житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , який було поділено порівно на дві частини між сторонами у справі, як його співвласниками.

Колегія суддів також погоджується із доводами відзиву на апеляційну скаргу про те, що для визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер: :02:003:1211 не має необхідності у проведенні судової будівельно - технічної або судової земельно - технічної експертизи, оскільки предметом спору є визнання за позивачкою права власності на 1/2 ідеальну частину спірної земельної ділянки.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що у договорі дарування житлового будинку не було обумовлено розмір земельної ділянки, яка повинна перейти у власність, оскільки на момент укладення договору дарування від 06 грудня 2011 року законодавством не було визначено, як істотна умова договору зазначення умови переходу права власності на земельну ділянку і тільки 08 вересня 2021 року були внесені такі зміни у ст. 377 ЦК України.

Крім того, нерелевантним є посилання скаржника на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2018 року № 552/4097/15-ц, оскільки у вказаній справі позивач просила виділити їй у домоволодінні в натурі частку із майна, що знаходиться у спільній частковій власності з одночасним припиненням права спільної часткової власності на нього, будівлі та споруди, які складають самостійний об`єкт нерухомого майна, без втрати цільового призначення; визнати за нею право власності на виділений об`єкт нерухомого майна; а також визначити порядок користування земельною ділянкою площею 1 298 кв.м, розташованої за вказаною адресою, між співвласниками житлового будинку з частиною надвірних будівель відповідно до варіанту № 1 висновку судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи № 03-16 від 16 лютого 2016 року, проведеної судовим експертом, згідно з яким виділити їй земельну ділянку площею 779 кв.м (на плані зафарбовано у синій колір), а відповідачу - земельну ділянку площею 519 кв.м (на плані зафарбовано у червоний колір).

В свою чергу у справі, що є предметом апеляційного розгляду позовні вимоги стосуються визнання права власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки, тобто різні предмет і підстави позову, отже, немає подібності правовідносин.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 11 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 січня 2026 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Хома М.В.