ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 759/9065/24

провадження № 61-14773св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ),

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якого діє адвокат Басараб Наталія Володимирівна, на постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Рейнарт І. М., від 30 жовтня 2025 року, і виходив з такого.

Зміст позовної заяви та її обґрунтування

1. У квітні 2024 року ЦМУ МЮ (м. Київ) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної

у м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим жилим приміщенням.

2. Свої вимоги позивач мотивував тим, щорозпорядженням Святошинської РДА в місті Києві від 03 жовтня 2017 року № 473 на підставі клопотання Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 18 травня 2017 року № 10/8/6086 включено до числа службових приміщень Головного територіального управління юстиції у м. Києві однокімнатну квартиру за адресою: кв. АДРЕСА_1 , яка у подальшому надана у користування як службове житло працівнику Головного територіального управління юстиції

у м. Києві ОСОБА_1 .

3. Вказував, що наказом Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 21 лютого 2018 року № 635/03 ОСОБА_1 звільнено з займаної посади державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції

у м. Києві.

4. Зазначав, що ОСОБА_1 втратив право на проживання у службовому приміщенні, призначеному для проживання працівників відповідно до статті 124 ЖК України.

5. З урахуванням зазначеного, заяви про уточнення позовних вимог, позивач просив позов задовольнити: визнати відповідачів такими, що втратили право користування службовим жилим приміщенням за адресою: кв. АДРЕСА_1 ; виселити відповідачів із службового жилого приміщенням за адресою: кв. АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення; встановити порядок виконання ухваленого рішення шляхом надання ОСОБА_1 місячного строку для звільнення, передачі ЦМУ МЮ (м. Київ) зазначеного службового жилого приміщення та зняття з реєстрації місця проживання.

Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції

6. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 02 червня 2025 року у задоволенні позову ЦМУ МЮ (м. Київ) відмовлено.

7. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки позивачем не подано належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Враховуючи, що трудові відносини між ОСОБА_1 та Міністерством юстиції України не припинені (переведений для подальшої роботи у Головному територіальному управлінні юстиції в Одеській області), тому виселення відповідачів із службового житла не є необхідним у демократичному суспільстві, а відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання осіб такими, що втратили право користування службовою квартирою та виселення.

Основний зміст та мотиви судового рішення суду апеляційної інстанції

8. Постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ЦМУ МЮ (м. Київ) задоволено частково.

9. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 червня

2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ЦМУ МЮ

(м. Київ) задоволено частково.

10. Виселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , із службового жилого приміщення за адресою: кв. АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

11. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. У встановленні порядку виконання рішення суду відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

12. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 з лютого 2018 року припинив трудові відносини з позивачем, отже, він та члени його сім`ї підлягають виселенню зі службового житла, що переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ОСОБА_1 була написана заява на ім`я начальника Головного територіального управління юстиції у м. Києві, в якій останній надав згоду на те, що у разі звільнення, усі особи, які спільно з ним проживають, підлягають виселенню із займаного службового приміщення.

13. Посилання на те, що на цей час у спірному житловому приміщенні проживають дружина ОСОБА_1 , його діти та матір, апеляційний суд відхилив з посиланням на те, що право користування службовим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання.

Узагальнені доводи касаційної скарги

14. 25 листопада 2025 року ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат Басараб Н. В., через підсистему «Електронний суд»звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року та залишити в силі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 червня 2025 року.

15. Підставами касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24 листопада 2020 року у справі № 127/25924/17ц, від 26 квітня 2021 року у справі № 683/2317/18, від 07 червня 2023 року у справі № 732/5/22, від 30 жовтня 2024 року у справі № 369/16644/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

16. У касаційній скарзі заявник посилається на те, що він працює в системі Міністерства юстиції України з 2010 року, тобто понад 10 років, не припинив трудових відносин з Міністерством юстиції України, з 21 лютого 2018 року переведений для подальшої роботи в Головному територіальному управлінні юстиції в Одеській області. Вказує, що він не припинив трудових відносин з установою Міністерства юстиції України і відповідно пропрацювавши понад 10 років в установах Міністерства юстиції України не може бути виселений без надання іншого житлового приміщення. Позивач не довів правомірності виселення відповідачів із спірного жилого приміщення.

17. Заявник вказує, що переміщення його з одного територіального органу Міністерства юстиції України до іншого територіального органу Міністерства юстиції, для подальшої роботи не свідчить про те, що трудові відносини між ОСОБА_1 та Міністерством юстиції України припинені.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

18. Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 759/9065/24.

19. Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

20. У поданому відзиві на касаційну скаргу Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) посилається на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою. Наказом Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 21 лютого 2018 року № 635/03 ОСОБА_1 звільнено з займаної посади державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві за переведенням для подальшої роботи в Головному територіальному управлінні юстиції в Одеській області. Зазначені установи є окремими юридичними особами, мають окремі коди ЄДРПОУ та здійснюють свою діяльність на визначених територіях. Відповідно до положень статті 124 ЖК України скаржник та відповідно його члени сім`ї втратили право на проживання у службовому приміщенні, оскільки ОСОБА_1 з 21 лютого 2018 року не працює у Головному територіальному управлінні м. Києва, а працює в Головному територіальному управлінні юстиції в Одеській області.

21. Окрім зазначеного Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) просить продовжити строк на подання відзиву, посилаючись на те, що пропуск строку на подання відзиву на касаційну скаргу відбувся у зв`язку із сукупністю об`єктивних обставин, які не залежали від волі уповноважених представників, які здійснюють представництво у цій справі, що підтверджується відповідними доказами.

22. Враховуючи доводи позивача щодо пропуску строку на подання відзиву, положення частин другої та шостої статті 127 ЦПК України, з метою забезпечення права особи на доступ до правосуддя, колегія суддів вважає, що встановлений судом строк на подання відзиву Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) підлягає продовженню до дати його подання -

07 січня 2026 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 257016141 від 18 травня 2021 року власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49 кв. м, житловою площею 17 кв. м, є держава в особі Міністерства юстиції України, правом оперативного управління наділено Головне територіальне управління юстиції у місті Києві.

24. Розпорядженням Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації № 473 від 03 жовтня 2017 року включено до числа службових приміщень Головного управління юстиції у місті Києві МЮ України, у тому числі квартиру АДРЕСА_1 .

25. Відповідно до наказу Головного територіального управління юстиції

у м. Києві № 870/6 від 11 грудня 2017 року «Про забезпечення службовим житлом працівників Головного територіального управління юстиції у місті Києві» службова однокімнатна квартира загальною площею 49,0 кв. м, житловою

17,0 кв. м, розташована за адресою: кв. АДРЕСА_1 , виділена ОСОБА_1 , на сім`ю з чотирьох осіб (він, дружина ОСОБА_2 , 1984 року народження, син ОСОБА_3 , 2012 року народження, син ОСОБА_3 , 2014 року народження).

26. Наказом Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 21 лютого 2018 року № 635/03 ОСОБА_1 звільнено з займаної посади державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві за переведенням для подальшої роботи в Головному територіальному управлінні юстиції в Одеській області.

27. Постановою Кабінету Міністрів України № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» ліквідовано, як юридичних осіб публічного права, територіальні органи Міністерства юстиції в Автономній Республіці Крим; областях, містах Києві та Севастополі (згідно з переліком) та утворено міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції (згідно з переліком) зі статусом - юридичні особи публічного права.

28. Встановлено, що міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, які утворюються згідно з пунктом 2 вказаної постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, зокрема, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Київській області, Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Головного територіального управління юстиції у Черкаській області.

29. Цією ж постановою визначено, що до складу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) входять: Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області, Головне територіальне управління юстиції в Одеській області, Головне управління юстиції у

м. Севастополі, Головне територіальне управління юстиції у Херсонській області.

30. Зазначені установи є окремими юридичними особами, мають окремі коди ЄДРПОУ та здійснюють свою діяльність на визначених територіях.

31. Відповідно до акту обстеження житлових умов та довідки від 22 травня 2024 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, у спірному службовому житловому приміщенні постійно проживають відповідачі:

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 2012 року народження, ОСОБА_3 , 2014 року народження та внутрішньо переміщена особа, мати відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 .

32. Листом № 18048/8.1-22 від 07 жовтня 2022 року позивач повідомив

ОСОБА_1 про необхідність звільнення займаного приміщення до 07 листопада 2022 року, з метою його подальшого використання за цільовим призначенням.

33. 12 грудня 2022 року відповідач ОСОБА_1 повідомив позивача про відмову у звільненні спірного службового приміщення.

34. Листом від 25 січня 2023 року позивач повідомив ОСОБА_1 про необхідність звільнення займаного приміщення до 31 січня 2023 року, з метою його подальшого використання за цільовим призначенням.

Позиція Верховного Суду

35. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

36. Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

37. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

38. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

39. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

40. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

41. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

42. Правова позиція Європейського суду з прав людини щодо тлумачення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає надання кожній особі гарантії займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

43. Втрата житла є найсерйознішою формою втручання в право на повагу до житла. Це втручання є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує одну з законних цілей, перелічених у статті 8 § 2, не є «відповідним до закону» та не може розглядатися як «необхідне в демократичному суспільстві(рішення ЄСПЛ у справі «Кривицький і Кривицька проти України», заява № 30856/03 від 02 грудня 2010 року, § 42). Процес прийняття рішень, що призвів до заходів втручання, також має бути справедливим. На особу не має покладатися надмірний тягар.

44. Подібні положення закріплені також в національному законодавстві.

45. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 Житлового кодексу України).

46. Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

47. У справі, що переглядається в касаційному порядку, спірні правовідносини стосуються виселення особи з тимчасово наданого службового житла після припинення трудових правовідносин з органом, який надав таке житло.

48. Статтею 124 ЖК України передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

49. Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.

50. Проживання у службовому житлі після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин.

51. Водночас, стаття 125 ЖК України передбачає випадки коли особу не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, це стосується: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

52. Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до наказу Головного територіального управління юстиції у м. Києві № 870/6 від 11 грудня 2017 року ОСОБА_1 , який обіймав посаду державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, була надана у тимчасове користування службова однокімнатна квартира на сім`ю з чотирьох осіб (він, дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 , син ОСОБА_3 ).

53. Наказом Головного територіального управління юстиції у місті Києві

від 21 лютого 2018 року № 635/03 (майже через два з половиною місяця) ОСОБА_1 звільнено із займаної посади державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві у зв`язку з переведенням для подальшої роботи в Головному територіальному управлінні юстиції в Одеській області.

54. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

55. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

56. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, достатньо мотивовано виходив з того, що оскільки

ОСОБА_1 з лютого 2018 року (майже через два з половиною місяця після отримання службового житла) припинив трудові відносини з Головним територіальним управлінням у м. Києві, яке тимчасово забезпечило його житлом, проживає на території міста Одеса, він та члени його сім`ї підлягають виселенню з тимчасово наданого службового житла за адресою: кв. АДРЕСА_1 .

57. Таке виселення переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції, зокрема необхідність забезпечення службовим житлом державних виконавців, державних службовців, які працюють у Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Київ) та потребують забезпечення житлом.

58. Апеляційний суд з дотриманням вимог житлового та цивільного процесуального законодавства України констатував відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 125 ЖК України.

59. Тимчасове проживання у спірній службовій квартирі дружини, дітей та матері ОСОБА_1 , вселених як членів сім`ї наймача на час виконання останнім службових повноважень у м. Києві, не впливає на виникнення у них правових підстав для користування службовим житлом після звільнення працівника з роботи у Головному територіальному управлінні юстиції у місті Києві.

60. Верховний Суд вже зауважував, що право користування службовим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання (постанови Верховного Суду від 02 липня 2020 року справа

№ 761/21838/16-ц та від 20 жовтня 2021 року справа № 154/127/21).

61. Слід звернути увагу, що пунктом 4.1 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в органах та установах Міністерства юстиції України, затвердженого наказом від 02 липня 2004 року № 58/5, працівник, що припинив трудові відносини з органом та установою Мін`юсту, підлягає виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ним проживають, без надання іншого жилого приміщення, крім випадків, передбачених чинним законодавством.

62. ОСОБА_1 не міг не знати правил користування службовим житлом, встановлених Міністерством юстиції України.

63. До того ж ОСОБА_1 була писана заява на ім`я начальника Головного територіального управління юстиції у місті Києві, в якій він надав згоду на те, що у разі звільнення, усі особи, які спільно з ним проживають підлягають виселенню із займаного службового приміщення (т. 2, а. с. 16). Всупереч цій згоді, звільнившись з роботи у Головному територіальному управлінні юстиції у місті Києві через майже два з половиною місяця після отримання службового житла, ОСОБА_1 його не звільнив і продовжив разом з членами сім`ї користуватися службовою квартирою. Такі дії не відповідають принципу добросовісності.

64. Апеляційний суд взяв до уваги, що відповідно до поданих декларацій ОСОБА_1 за 2018, 2021, 2022, 2023, 2024 роки, які є загальнодоступними на сайті НАЗК, ОСОБА_1 працевлаштований у Південному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Одеса), працював на посаді начальника Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

65. У вказаних деклараціях ОСОБА_1 декларував право користування квартирою у м. Одеса, загальною площею 84,5 кв. м (інше право користування, безоплатне користування). Спірне житлове приміщення ОСОБА_1 було задеклароване лише у декларації за 2024 рік, яка була ним подана 25 березня 2025 року (після звернення до суду з цим позовом).

66. Вказані обставини підтверджують те, що ОСОБА_1 з 2018 року працює у м. Одеса та користується житлом у м. Одеса на безоплатній основі.

67. На підставі статті 124 ЖК України ОСОБА_1 та відповідно його члени сім`ї втратили право на проживання у службовому приміщенні, оскільки ОСОБА_1 з 21 лютого 2018 року не працює у Головному територіальному управлінні м. Києва, яке забезпечило його службовим житлом, а працює в іншому органі Міністерства юстиції України - на території м. Одеса.

68. Зазначені органами є окремими юридичними особами, мають окремі коди ЄДРПОУ та здійснюють свої повноваження у межах відповідної територіальної юрисдикції.

69. Рішення про видачу житла приймалось саме Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві, з якого ОСОБА_6 було звільнено 21 лютого 2018 року.

70. Припинення трудових відносин з органом та установою Міністерства юстиції України є підставою для виселення зі службового жилого приміщення.

71. Отже право ОСОБА_1 та членів його сім`ї на проживання у службовій квартирі у м. Києві мало тимчасовий характер і було тісно пов`язано з роботою ОСОБА_1 на посаді державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (рішення ЄСПЛ у справі «Каракуця проти України» заява № 18986/06, § 69).

72. Положення статей 124, 125 ЖК України визначають, що припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, має наслідком втрату особою, яка припинила трудові відносини, права користування службовим приміщенням та є підставою для виселення із службового житла без надання іншого жилого приміщення разом з особами, які з нею проживають. Тобто, формулювання вказаних приписів закону є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій службове житло надане у тимчасове користування на час виконання трудових обов`язків. Розуміння цих приписів ОСОБА_1 підтвердив власноруч написаною заявою, в якій надав згоду на виселення при звільненні з Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

73. Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернуто роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники, що перебувають з ним у трудових відносинах і потребують надання такого житла.

74. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин з роботодавцем передбачене законом і переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

75. Зазначений правовий висновок підтверджено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року по справі № 653/1096/16-ц.

76. Навіть у випадку, коли законне право на проживання житла закінчилося, особа повинна мати можливість на оцінку пропорційності заходу незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

77. Встановивши, що законне право відповідача на зайняття житлового приміщення припинене у зв`язку із звільненням з роботи у м. Києві, він з 2018 року проживає на території м. Одеса у значно більшій, ніж службова, квартирі, працює на посаді начальника відділу ДВС у м. Одема, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що на відповідачів внаслідок виселення буде покладний надмірний тягар.

78. ОСОБА_1 , написавши заяву, в якій надав згоду на виселення, припиняючи трудові відносини з роботодавцем у зв`язку з переведенням на іншу роботу, мав усвідомлювати наслідки у вигляді припинення права користування службовим житлом та виселення його й осіб, які з ним проживають, з службової квартири. Також він не міг не усвідомлювати необхідності використання службового житлового фонду з метою створення сприятливих умов для здійснення посадових обов`язків державними службовцями (державними виконавцями) Головного територіального управління юстиції у місті Києві

79. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження

№ 14-446цс18).

80. Доводи касаційної скарги не містять аргументів щодо неправильно розрахунку та стягнення судових витрат за результатами розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а тому в силу положень частини першої

статті 400 ЦПК України касаційним судом не надається оцінка висновкам апеляційного суду в зазначеній частині.

81. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів касаційної скарги по суті спору та їх відображення в оскарженій постанові апеляційного суду (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд, виходить з того, що у справі, яка розглядається, апеляційним судом надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків апеляційного суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

82. За встановлених у цій справі обставин апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов цілком обґрунтованих висновків про задоволення позовних вимог про виселення відповідачів із службового житла.

83. Висновки апеляційного суду не суперечать висновкам Верховного Суду, на які заявник послався в обґрунтування доводів касаційної скарги.

84. Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, враховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі

№ 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)).

85. Водночас, висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 09 грудня 2022 року у справі №635/6613/17, від 07 грудня 2022 року у справі № 761/39955/20.

86. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

87. З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 402, 403, 409, 410, 415, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якого діє адвокат Басараб Наталія Володимирівна,залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року залишити без змін.

3. Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду

від 30 жовтня 2025 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

О. В. Ступак

В. В. Шипович