ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року

м. Київ

справа № 354/409/25

провадження № 61-11264св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - виконувач обов`язків керівника Надвірнянської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Надвірнянської районної державної адміністрації,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи:Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури на ухвалу Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 04 липня 2025 року в складі судді Ковалюк О. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року в складі колегії суддів Мальцевої Є. Є., Девляшевського В. А., Максюти І. О. у справі за позовом виконувача обов`язків керівника Надвірнянської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Надвірнянської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 , треті особи: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2025 року виконувач обов`язків керівника Надвірнянської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Надвірнянської районної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (далі - ДСГП «Ліси України»), ОСОБА_2 , про витребування на користь держави в особі Надвірнянської районної державної адміністрації земельної ділянки площею 0,125 га з кадастровим номером :22:002:2774, яка розташована в межах с. Поляниця Надвірнянського району Івано-Франківської області.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що спір виник внаслідок неправомірного передання ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером :22:002:2599, площею 0,2500 га, що розташована на території Поляницького лісництва філії «Ворохтянське лісове господарство» Карпатського лісового офісу ДП «Ліси України», на підставі рішення Виконавчого комітету Поляницької сільської ради народних депутатів від 16 серпня 2001 року № 24, яке взагалі не приймалося. Зазначена земельна ділянка 25 квітня 2018 року була поділена на дві земельні ділянки, одну з яких, а саме ділянку з кадастровим номером :22:002:2774, площею 0,125 га, на підставі договору купівлі-продажу від 30 листопада 2020 року ОСОБА_2 відчужила відповідачу ОСОБА_1 .

Таким чином, позовні вимоги прокурора фактично спрямовані на повернення (шляхом витребування) спірної ділянки від ОСОБА_1 Надвірнянській районній державній адміністрації.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою від 17 березня 2025 року Яремчанський міський суд Івано-Франківської області відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 28 травня 2025 року Яремчанський міський суд Івано-Франківської області позовну заяву виконувача обов`язків керівника Надвірнянської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Надвірнянської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 , треті особи: ДСГП «Ліси України», ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки залишив без руху. Роз`яснив позивачу, що у разі невиправлення недоліків у п`ятиденний строк з моменту вручення цієї ухвали позовна заява вважатиметься неподаною та буде повернута.

Залишаючи без руху позовну заяву прокурора, суд першої інстанції, врахувавши норми Закону України № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», які мають зворотну дію в часі, вважав, що прокурору у цій справі необхідно надати суду докази, що підтверджують ринкову вартість спірної земельної ділянки (звіт експертно-грошової оцінки майна) на день звернення до суду, тобто 05 березня 2025 року, та докази внесення прокурором або Надвірнянською районною державною адміністрацією, в інтересах якої поданий цей позов, грошових коштів у розмірі вартості спірної земельної ділянки з кадастровим номером :22:002:2774 на депозитний рахунок суду, які в подальшому, у разі задоволення позову, мають бути виплачені як компенсація добросовісному набувачу.

Ухвалою від 04 липня 2025 року Яремчанський міський суд Івано-Франківської області залишив без розгляду позовну заяву, подану виконувачем обов`язків керівника Надвірнянської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Надвірнянської районної державної адміністрації, про витребування земельної ділянки. Роз`яснив позивачу, що він має право на повторне звернення із позовною заявою до суду, якщо будуть усунуті умови, що були підставою для залишення її без розгляду.

Залишаючи без розгляду позовну заяву прокурора, суд першої інстанції, керувався тим, що позивач не виконав вимоги ухвали суду від 28 травня 2025 року щодо долучення доказів, що підтверджують ринкову вартість спірної земельної ділянки (звіту експертно-грошової оцінки майна) на день звернення до суду, тобто 05 березня 2025 року, та надання суду документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оціненого згідно із законом на дату подання позову. Подані прокурором додаткові пояснення у справі суд розцінив як фактичну незгоду з підставами залишення позовної заяви без руху.

Постановою від 12 серпня 2025 року Івано-Франківський апеляційний суд апеляційну скаргу виконувача обов`язків керівника Надвірнянської окружної прокуратури залишив без задоволення, а ухвалу Яремчанського міського суду від 04 липня 2025 року - без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що прокурор подав до суду позовну заяву про витребування земельної ділянки з кадастровим номером :22:002:2774 у ОСОБА_1 , яку вона набула за відплатним договором. Колегія погодилася з висновком суду про те, що питання добросовісного набуття прав на спірний об`єкт має бути предметом оцінки під час судового розгляду. Тому у випадку встановлення добросовісності набувача суд зобов`язаний застосувати чинний Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача». Зокрема, це стосується умов і порядку відшкодування органом державної влади або місцевого самоврядування вартості нерухомого майна добросовісному набувачу. У зв`язку з цим апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо застосування під час вирішення цього спору норми частини четвертої статті 177 ЦПК України, частини одинадцятої статті 187 ЦПК України. Доводи апеляційної скарги, що норми частини четвертої статті 177 ЦПК України не мають зворотної дії в часі та відповідно не підлягали застосуванню під час вирішення цього спору суд відхилив.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

26 серпня 2025 року заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 04 липня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Підставою касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначає порушення судами норм процесуального права (частин третьої, четвертої статті 3, частини четвертої статті 177 ЦПК України у редакції на час подання позовної заяви). Суди не врахували правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 905/2382/18, від 21 липня 2021 року у справі № 904/903/20, від 20 січня 2021 року у справі № 905/2382/18, від 12 листопада 2020 року у справі № 911/956/17, від 25 травня 2025 року у справі № 678/1280/21, від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, від 26 лютого 2025 року у справі № 175/144/19, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 12 березня 2024 року у справі № 916/1533/21, від 15 вересня 2020 року y справі № 469/1044/17, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц, від 30 квітня 2025 року у справі № 686/14711/21, від 05 квітня 2023 року у справі № 2-570/12.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що позовну заяву виконувач обов`язків керівника Надвірнянської окружної прокуратури подав до суду 04 березня 2025 року, тоді як Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», яким доповнено частину четверту статті 177 ЦПК України, набрав чинності 09 квітня 2025 року. Зазначене свідчить, що на момент звернення до суду із вказаним позовом на прокурора законодавством не покладався обов`язок, визначений положеннями абзацу другого частини четвертої статті 177 ЦПК України, у зв`язку з його відсутністю.

Оскільки позовна заява відповідала вимогам статті 177 ЦПК України у редакції, чинній станом на 04 березня 2025 року, позивач вважає, що підстав для подання прокурором експертно-грошової оцінки спірної земельної ділянки та доказів внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у сумі їх вартості не було, що не врахували суди першої та апеляційної інстанцій.

Крім того, зазначає, що суди під час ухвалення оскаржених рішень на підставі Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» фактично зробили висновок про статус відповідача як добросовісної набувачки спірної земельної ділянки. Однак заявник вважає, що відповідно до наведених норм механізм компенсації вартості майна, яке незаконно вибуло з володіння держави чи територіальної громади, застосовується виключно у разі, якщо відповідачем за позовом прокурора є добросовісний набувач. Відхиляючи відповідні доводи апеляційної скарги, апеляційний суд у своїй постанові вказав, що на стадії перегляду процесуальної ухвали суду першої інстанції апеляційний суд не може давати оцінку добросовісності чи недобросовісності дій відповідача під час набуття у власність спірної земельної ділянки, оскільки ця обставина має бути з`ясована під час вирішення спору по суті. При цьому поза увагою суду апеляційної інстанції залишився той факт, що безпосередньо під час розгляду справи суд першої інстанції це питання не з`ясовував, а саму ухвалу про залишення позову без розгляду прийняв на стадії підготовчого розгляду.

Звертає увагу на те, що у письмових поясненнях позивач наводив доводи щодо недобросовісності відповідача ОСОБА_1 , проте суди не надали їм оцінки. У позовній заяві прокурор зазначав, що спірна земельна ділянка на час її протиправного набуття у власність була частиною лісового масиву, штучно відділеного дорогою, зайнята замкненими лісовими культурами, вкрита багаторічною рослинністю. Тобто ОСОБА_1 у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих ознак, характерних для земель лісового фонду (входження до лісового масиву, наявність багаторічної хвойної рослинності), знала або, проявивши розумну обачність, мала знати про те, що набуває землю, зайняту лісом. Згідно з умовами договору купівлі-продажу відчужувана ОСОБА_2 на користь відповідача земельна ділянка належала до категорії «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)». Водночас наявні у матеріалах справи докази підтверджують факт того, що остання вкрита лісом та належить до земель лісогосподарського призначення. Село Поляниця розташоване на території гірського масиву Карпат, більша площа якого зайнята природними лісами. Більше того, законодавство не передбачає можливості передання зайнятих лісами земель у приватну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), як зазначено нібито у виданому ОСОБА_2 акті на право приватної власності на землю серії ІФ, № 089060, від 29 жовтня 2001 року.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 09 вересня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Яремчанського міського суду Івано-Франківської області.

У вересні 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою від 08 січня 2026 року Верховний Суд відмовив у задоволенні клопотання заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури про повідомлення про дату, час та місце розгляду касаційної скарги сторін у справі та призначив справу до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Розумність характерна та властива як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється під час вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України від 12 березня 2025 року «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі - Закон України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ), яким внесені зміни, зокрема до статей 388, 390, 391 ЦК України та статей 177, 185, 265 ЦПК України.

Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви (частина п`ята статті 390 ЦК України у редакції Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-IX).

У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви (абзац другий частини четвертої статті 177 ЦПК України у редакції Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-IX).

Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму (абзац третій частини другої статті 185 ЦПК України у редакції Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-IX).

У пункті 2 розділу ІІ Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-IX зазначено, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, у яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Касаційний суд уже зазначав, що:

- обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду передбачений у нормі матеріального права. Положення частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача, при цьому у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача вимоги частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню;

- у випадку, якщо позивач обґрунтовує позов про витребування нерухомого майна недобросовісністю набувача, то положення частини п`ятої статті 390 ЦК України не застосовуються;

- питання про добросовісність / недобросовісність набувача суд може вирішити лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення; у випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування частини п`ятої статті 390 ЦК України; натомість у разі встановлення, що набувач добросовісний, суд відмовляє у задоволенні позову на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивач попередньо не вніс вартість майна на депозитний рахунок суду (постанова Верховного Суду від 01 грудня 2025 року в справі № 354/419/25 (провадження № 61-11906св25), від 10 грудня 2025 року в справі № 354/417/25 (провадження № 61-12635св25).

У справі, що переглядається, під час звернення із позовом прокурор зазначав про наявність підстав для витребування спірної земельної ділянки.

Суди не врахували, що справа не стосується питання про зворотну дію закону в часі. За змістом пункту 2 розділу ІІ Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-IX положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких суд першої інстанції не ухвалив рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передання першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Крім того, поза увагою судів залишилось те, що обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду встановлений у нормах матеріального права, зокрема у частині п`ятій статті 390 ЦК України. Положення частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. При цьому у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача вимоги частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню.

У позовній заяві прокурор посилався на недобросовісність набувача спірної земельної ділянки. Зокрема, зазначав, що спірна територія на час її набуття відповідачем була частиною лісового масиву, штучно відділеного дорогою, зайнята замкненими лісовими культурами, вкрита багаторічною рослинністю (ялицями, ялинами). Те, що село Поляниця розташоване на території гірського масиву Карпат, більша площа якого зайнята природними лісами, є загальновідомою обставиною. ОСОБА_1 у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих ознак, характерних для земель лісового фонду (входження до лісового масиву, наявність багаторічної хвойної рослинності), знала або, проявивши розумну обачність, мала знати про те, що ця ділянка вибула з володіння держави всупереч вимогам закону. Придбання таких ділянок усупереч зазначеним обставинам ставить під обґрунтований сумнів добросовісність. Це підстави для висновку щодо обізнаності про незаконність виділення земельної ділянки та недобросовісність у спірних правовідносинах. Таким чином, набуваючи за договором купівлі-продажу земельну ділянку площею 0,1250 га, ОСОБА_1 не діяла добросовісно і мала усвідомлювати можливість виникнення надалі ситуації, за якої до неї буде пред`явлено вимогу про витребування майна.

Оскільки прокурор обґрунтовує позов недобросовісністю набувачів, то положення частини п`ятої статті 390 ЦК України до спірних відносин не застосовуються. Питання про добросовісність / недобросовісність набувача суд може вирішити лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення.

За таких обставин суди зробили неправильні висновки про залишення позову без розгляду.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України). Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 01 грудня 2025 року в справі № 354/419/25 (провадження № 61-11906св25), від 10 грудня 2025 року в справі № 354/1754/24 (провадження № 61-12524св25), від 10 грудня 2025 року в справі № 354/417/25 (провадження № 61-12635св25).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без дотримання норм процесуального права з неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з наведеним касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити, оскаржені судові рішення скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури задовольнити.

Ухвалу Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 04 липня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк