ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 757/19441/22-ц

провадження № 61-9217св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач- Акціонерне товариствоКомерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Лупейко Олександр Васильович, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року у складі судді Соколова О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Невідомої Т. О., Нежури В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк«ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення шкоди.

Позов мотивовано тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів з нарахуванням за двома договорами депозитних вкладів задоволено частково та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь кошти за договором вкладу № On48631298 від 27 квітня 2005 року в сумі 24 197,89 Євро та проценти за цим вкладом 714,67 Євро (за період з 28 квітня 2005 року по 04 серпня 2005 року); стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь кошти за договором вкладу № On48631303 від 04 травня 2005 року в сумі 31 045,77 Євро та проценти за цим вкладом 879,49 Євро (за період з 05 травня 2005 року по 07 серпня 2005 року); стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь пеню в розмірі трьох процентів від суми невиконаного зобов`язання на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі 1 083 418,57 грн; стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України в сумі 1 083 418,57 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 травня 2022 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року в частині стягнення 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України у розмірі 1 083 418,57 грн змінено та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України за вкладом № On48631303 у розмірі 5 115,40 Євро; рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року в частині стягнення пені в розмірі 3 % від суми невиконаного зобов`язання на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 1 083 418,57 грн скасовано і ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову в цій частині. В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року залишено без змін.

У зв`язку з протиправними діями відповідача щодо неповернення коштів за депозитними вкладами, позивач вважав, що йому спричинено збитки за договором про депозитний вклад № On48631298 від 27 квітня 2005 року у сумі 1 376 182,55 грн, а за договором про депозитний вклад № On48631303 від 04 травня 2005 року - у сумі 1 766 821,66 грн, а всього загальний розмір збитків становить 3 143 004,16 грн.

Позивач вказував, що його збитками є ті проценти за депозитними договорами, які він би отримував, якби договори депозитних вкладів переукладались на нові строки.

Тобто, його збитками (шкодою, яка підлягає відшкодуванню) є упущена вигода.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь збитки у загальному розмірі 3 143 004,16 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 до банку про стягнення збитків є недоведеними та безпідставними.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Лупейка О. В. подав апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лупейка О. В. залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

18 липня 2025 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Лупейка О. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року.

В касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення у справі, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій ухвалені судові рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

10 вересня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 14 жовтня 2004 року між ОСОБА_1 і Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено договір банківського вкладу № On01631524, за умовами якого позивач вніс до банку 158 512,68 грн строком на три місяці, який після закінчення терміну його дії був переукладений та конвертований.

28 жовтня 2004 року між ОСОБА_1 і ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено договір банківського вкладу № On01631539, за якими позивач вніс до банку 203 411,38 грн строком на три місяці, який після закінчення терміну його дії був переукладений та конвертований.

Так, 17 січня 2005 року і 31 січня 2005 року між позивачем ОСОБА_1 і банком укладені наступні договори про депозитний вклад: № On01631625 на суму 31 142,70 доларів США зі строком повернення до 18 квітня 2005 року під 11 % процентів річних та № On01631628 на суму 38 912,20 доларів США зі строком повернення до 01 травня 2005 року під 11 % процентів річних.

На виконання цих договорів банком видані відповідні меморіальні ордери.

Установлено, що по закінченню терміну дії цих депозитних договорів із вкладом в доларах США позивач ОСОБА_1 уклав з банком наступні строкові депозитні договори з конвертацією у Євро: № Оn48631298 від 27 квітня 2005 року на суму 24 197,89 Євро під 11 % річних та № Оn48631303 від 04 травня 2005 року на суму 31 045,77 Євро під 11 % річних строком на три місяці.

По закінченню строку депозитних договорів № Оn48631298 та № Оn48631303 позивач 03 серпня 2005 року звернувся до відповідача із заявою про повернення суми банківських вкладів з нарахованими процентами, однак банк відмовив у задоволені заяви, посилаючись на відсутність обліку цих коштів в банку.

У зв`язку з неповерненням АТ КБ «ПриватБанк» суми банківських вкладів з нарахованими процентами, у травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», у якому просив стягнути з відповідача кошти за договорами про депозитний вклад № On48631298 від 27 квітня 2005 року, № On48631303 від 04 травня 2005 року в загальній сумі 134 476,28 Євро та 244 276 668,84 грн, з яких: сума вкладів - 55 243,66 Євро, проценти за вкладами - 79 232,62 Євро, 3 % річних - 667 422,57 грн, пеня відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» - 243 609 246,27 грн (справа № 757/24677/18-ц).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року у справі № 757/24677/18-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів за договорами банківського вкладу задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 кошти за договором вкладу № On48631298 від 27 квітня 2005 року в сумі 24 197,89 Євро та проценти за цим вкладом - 714,67 Євро (за період з 28 квітня 2005 року по 04 серпня 2005 року).

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 кошти за договором вкладу № On48631303 від 04 травня 2005 року в сумі 31 045,77 Євро та проценти за цим вкладом - 879,49 Євро (за період з 05 травня 2005 року по 07 серпня 2005 року).

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі трьох процентів від суми невиконаного зобов`язання, на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», в сумі 1 083 418,57 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 три проценти річних на підставі статті 625 ЦПК України в сумі 1 083 418,57 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в сумі 8 810,00 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 травня 2022 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року в частині стягнення 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України у розмірі 1 083 418,57 грн змінено.

Стягнуто із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України за вкладами № On48631298 та № On48631303 у розмірі 5 115,40 Євро.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року в частині стягнення пені в розмірі 3 % від суми невиконаного зобов`язання на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 1 083 418,57 грн скасовано і ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення пені.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в сумі 6 000,00 грн.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року залишено без змін.

Сплачений АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 7 000,00 грн компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 757/24677/18-ц касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» та касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення 3 % річних скасовано.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення 3 % річних змінено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних за договором про депозитний вклад № On48631298 від 27 квітня 2005 року у розмірі 285 557,36 грн за договором про депозитний вклад № On48631303 від 04 травня 2005 року у розмірі 366 128,35 грн, а всього - 651 685,71 грн.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення процентів за договорами про депозитний вклад та судового збору змінено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 проценти за договором про депозитний вклад № On48631298 від 27 квітня 2005 року у розмірі 663,62 Євро та за договором про депозитний вклад № On48631303 від 04 травня 2005 року у розмірі 860,78 Євро.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір у розмірі 8 810,00 грн.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення суми вкладів за договорами про депозитний вклад залишено без змін.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» залишено без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У справі, яка переглядається, встановлено, що предметом спору є збитки (упущена вигода) у розмірі 3 143 004,16 грн, які позивач міг отримати при переукладанні депозитних вкладів на новий термін.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право

в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин, що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча

і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника);2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків

у вигляді упущеної вигоди (правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-64гс11 та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 908/2261/17, від

31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року

у справі № 922/3928/20).

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися

у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною,

а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків

є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) та постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками

і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).

Також позивач (кредитор) повинен довести факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі № 908/2486/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/3669/19, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, установивши, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження намірів позивача на укладення депозитних договорів, тобто позивач не довів фактів вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки сума збитків, яку просить стягнути позивач, обґрунтовується припущенням про можливість отримання прибутку, а згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Лупейко Олександр Васильович, залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов