ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 346/3848/24

провадження № 61-14933 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач -ОСОБА_2 ,

третя особа- виконавчий комітет Коломийської міської ради Івано-Франківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гринів Яна Василівна, на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2025 року у складі судді Калинюка О. П. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Томин О. О., Бойчука І. В., Мальцевої Є. Є.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - виконавчий комітет Коломийської міської ради Івано-Франківської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 12 травня 2018 року вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, у період якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 серпня 2020 року у справі № 346/2216/20 шлюб між сторонами розірвано.

21 грудня 2021 року вона зареєструвала шлюб зі ОСОБА_4 , з яким проживає разом зі своїм сином.

10 лютого 2022 року ОСОБА_2 виїхав за кордон і з того часу до України не повертався, свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, його навчання і підготовку до самостійного життя, не підтримує з ним навіть мінімального спілкування, не створює умов для здобуття належної освіти, матеріально його не забезпечує та не бере участі у додаткових витратах на його потреби.

Наголошувала, що ніколи не перешкоджала спілкуванню відповідача з дитиною. Відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, внаслідок чого у дитини відсутній емоційний зв`язок із біологічним батьком. Своїм батьком дитина вважає її чоловіка ОСОБА_4 .

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого народила ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (актовий запис про народження № 240 від 15 червня 2019 року, свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 нехтує своїми батьківськими обов`язками по вихованню сина, свідомо не вчиняє активних дій з метою участі в його вихованні, не дбає про його фізичний та духовний розвиток, а також матеріально не забезпечує. Пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не спростовують вказані висновки суду, оскільки відповідачем не надано жодних доказів того, що позивачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з малолітнім сином.

Суд вважав доведеним, що син сторін сприймає батьком свого вітчима ОСОБА_4 , при цьому суд врахував висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 . Суд зазначив, що тривала відсутність відповідача у житті сина свідчить про те, що таку поведінку неможливо змінити без вжиття крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гринів Я. В. залишено без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 23 червня 2025 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що надані сторонами докази та показання свідків свідчать про те, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо сина, не проявляє належної активності у його вихованні, не контактує з ним, не піклується про його фізичний і духовний розвиток. 10 лютого 2022 року ОСОБА_2 виїхав за межі України та з того часу не повертався. Відтак, протягом тривалого часу повністю відсутнє спілкування батька з дитиною.

Апеляційний суд зауважив, що малолітній ОСОБА_8 з раннього дитинства виховується окремо від біологічного батька, не знає його та не має з ним емоційного зв`язку. Хлопчик сприймає своїм батьком ОСОБА_4 , який фактично виконує всі батьківські обов`язки, забезпечує дитину турботою, увагою, опікою та матеріально-побутовою підтримкою. У сім`ї матері створено сприятливі умови для життя, розвитку і виховання дитини, в якій ОСОБА_9 почувається захищеним, бажаним і психологічно стабільним.

Апеляційний суд звернув увагу на те, що ОСОБА_1 у березні 2023 року вже зверталася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_10 . Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 28 грудня 2023 року у справі № 346/1298/23 у задоволенні цього позову було відмовлено і постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року таке рішення залишено без змін.

Отже у ОСОБА_2 фактично було достатньо часу для налагодження стосунків з дитиною, відновлення спілкування та виконання своїх батьківських обов`язків, однак за цей період ОСОБА_2 не проявив ініціативи, не вжив жодних реальних дій для участі у вихованні сина, не піклувався про його розвиток, не цікавився станом здоров`я та успіхами, не намагався встановити емоційний контакт з дитиною. При цьому ОСОБА_2 міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з дитиною, враховуючи його вік, коли контакт з батьком припинився, може призвести до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини.

Враховуючи відсутність протягом тривалого часу будь-яких особистих відносин між сином та батьком, що є найважливішою складовою поняття «сімейне життя», апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстави вважати, що анулювання юридичного зв`язку між батьком і дитиною негативно вплине на ці відносини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

27 листопада 2025 року через підсистему Електронний суд представник ОСОБА_2 - адвокат Гринів Я. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5395/17, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 21 червня 2021 року у справі № 595/1638/19, від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, від 19 лютого 2024 року у справі № 159/2012/23, від 21 лютого 2024 року у справі № 404/9387/21, від 01 серпня 2024 року у справі № 366/52/21, від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 22 жовтня 2025 року у справі № 159/1942/22, від 01 серпня 2024 року у справі № 761/25311/20-ц, а також не дослідили зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 346/3848/24, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

17 грудня 2025 року справа № 346/3848/24 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Гринів Я. В. мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували положення статей 164, 166 СК України та дійшли необґрунтованого висновку щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав через його ухилення від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Суди не врахували, що саме позивачка перешкоджає батькові у спілкуванні з дитиною.

Наголошує, що рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 20 липня 2021 року № 203 встановлено порядок спілкування ОСОБА_2 із сином. Однак у зв`язку з перебуванням відповідача за кордоном була подана заява про зміну графіку, зокрема для забезпечення телефонних контактів на вихідних через додаток Viber. Проте комісія з питань захисту прав дитини рекомендувала залишити чинний графік, а мати дитини категорично заперечувала проти будь-якого спілкування батька з сином.

Вказує, що позивачка протягом тривалого часу навмисно зводить нанівець можливість спілкування відповідача з його сином та ігнорує вищевказане рішення виконавчого комітету, тим самим штучно створює ситуацію, коли відповідач нібито не цікавиться життям свого сина. Водночас відповідач як батько зацікавлений у спілкуванні зі своїм сином та всіма способами намагається налагодити контакт, який втрачено через умисні дії позивачки.

ОСОБА_2 належним чином сплачує аліменти, заборгованість відсутня, отже він виконує свій обов`язок по утриманню дитини, а висновки судів попередніх інстанцій про матеріальне незабезпечення дитини не відповідають дійсності. Висновок органу опіки та піклування вважає поверхневим, суперечливим і недостатньо обґрунтованим, таким, що не враховує інтереси дитини та заперечення батька щодо позбавлення його батьківських прав.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

16 грудня 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила про необґрунтованість її доводів та законність оскаржуваних судових рішень, якими правильно встановлено на підставі належних та допустимих доказів обставини свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків та наявність підстав для позбавлення його батьківських прав.

22 грудня 2025 року через підсистему Електронний суд управління соціальної політики Коломийської міської ради, як орган опіки та піклування, подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій є мотивованими, законними й ґрунтуються на належних та допустимих доказах; судами вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Батьками ОСОБА_3 (прізвище при народженні - « ОСОБА_11 »), ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що свідчить копія повторно виданого свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 25 квітня 2024 року (а. с. 12).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 13 серпня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. Дитину, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено проживати з матір`ю, ОСОБА_12 . Після розірвання шлюбу позивачці присвоєно прізвище « ОСОБА_13 » (а. с. 14).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 21 грудня 2021 року ОСОБА_14 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 21 грудня 2021 року, після чого ОСОБА_14 змінила прізвище на « ОСОБА_15 » (а. с. 13).

Рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 20 липня 2021 року № 203 «Про визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином» ОСОБА_2 для участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_10 встановлено такі дні та години в присутності матері: вівторок - з 15.00 год. до 17.00 год.; четвер - з 15.00 год. до 17.00 год.; неділя - з 16.00 год. до 18.00 год. (а. с. 20).

Згідно з копією витягу Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 26 жовтня 2022 року № 346/2426/22/43380/2022 щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями в період з 01 січня 2020 року по 31 жовтня 2022 року, ОСОБА_2 10 лютого 2022 року перетнув державний кордон України в напрямку «Виїзд» (а. с. 23).

Після виїзду за кордон ОСОБА_2 до України не повертався.

Згідно з витягом до протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини від 31 липня 2024 року № 10 щодо зміни способу участі у вихованні та спілкуванні батька з дитиною, ОСОБА_2 рекомендовано керуватися діючим графіком його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, встановленим рішенням від 20 липня 2021 року (а. с. 53-54).

Рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 23 квітня 2024 року № 90 «Про надання дозволу матері на зміну прізвища малолітній дитині», ОСОБА_1 надано дозвіл змінити прізвище малолітньому ОСОБА_10 з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_15 » (а. с. 21).

Згідно з довідкою від 01 травня 2024 року № 36, виданою директором Коломийського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу № 2 «Дударик» Коломийської міської ради, ОСОБА_8 відвідує зазначений заклад дошкільної освіти з 30 серпня 2021 року. Біологічний батько ОСОБА_2 не бере участі у вихованні сина з часу вступу дитини до садка, протягом 2021-2024 років жодного разу не відвідував цей заклад, не приходив на батьківські збори чи свята, не цікавився навчанням, розвитком, успіхами та здобутками сина. Вихованням дитини займаються мати ОСОБА_1 та батько ОСОБА_4 (а. с. 15).

Відповідно до психолого-педагогічної характеристики від 01 травня 2024 року № 39 на дитину ОСОБА_16 , виданої практичним психологом ОСОБА_17 та вихователем ОСОБА_18 . Коломийського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу № 2 «Дударик» Коломийської міської ради, дитина із задоволенням відвідує садочок, має переважно емоційно-позитивний настрій, з дорослими легко йде на контакт, проявляє зацікавленість до спільної діяльності, застосовує ввічливі слова, дотримується правил поведінки, з дітьми підтримує дружні зв`язки, демонструє впевненість та відкритість у спілкуванні, рідко є ініціатором конфліктів. У навчальній діяльності ОСОБА_8 активний, допитливий, наполегливий, уважний, здатний контролювати свої дії та логічно мислити, адекватно реагує на вимоги та зауваження. Батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 цікавляться досягненнями дитини, відвідують батьківські збори та свята. Мати дитини відкрита до діалогу, любить та підтримує дитину. ОСОБА_9 психологічно захищений у родині, що підтверджується його поведінкою в групі (а. с. 16).

Відповідно до психологічної характеристики дитини в сім`ї від 01 травня 2024 року, ОСОБА_8 сприймає себе повноцінним членом сім`ї, комунікує з усіма її членами та має задовільне міжособистісне спілкування. Клімат у сім`ї психологічно наповнений, відсутні конфлікти, які могли б впливати на поведінку дитини. ОСОБА_9 відчуває себе в сім`ї потрібним і бажаним, нічим не обділений та добре відгукується про сім`ю. Батьківська позиція - турботлива й допомагаюча. Мати надає якісну материнську турботу та спілкування. Розвиток дитини відповідає віку, відхилень від норми не виявлено. Психологічний клімат у сім`ї є задовільним і сприятливим для розвитку дитини (а. с. 17).

Відповідно до характеристики, складеної психологом ОСОБА_19 , ОСОБА_8 є дитиною дошкільного віку, володіє емоційно-вольовою сферою на достатньому рівні, має задовільні навички та задатки для виконання будь-якої діяльності, пізнає світ у повну міру своїх можливостей, потребує контролю з боку батьків. Біологічний батько ОСОБА_9 - ОСОБА_2 не проживає з сином з моменту виповнення дитині 5-ти місяців. Із раннього дитинства ОСОБА_9 виховується окремо від біологічного батька, не знає його та з народження не відчуває від нього батьківської любові. ОСОБА_2 не цікавився успіхами сина, не відвідував його та не брав безпосередньої участі у вихованні. У зв`язку з цим у дитини відсутній емоційний зв`язок із біологічним батьком, що зумовлено невключеністю останнього у дитячо-батьківські стосунки. Водночас, ОСОБА_4 , з яким мама ОСОБА_9 перебуває у шлюбі, виконує всі батьківські обов`язки. ОСОБА_9 називає його батьком, а біологічного батька не знає. ОСОБА_4 забезпечує дитину повноцінною увагою, компенсуючи всі функції батька. Дитина відчуває себе у сім`ї бажаною та потрібною. Психолог зазначає, що для добробуту дитини важливо зростати в люблячій сім`ї, яка забезпечує дитині психологічну опору та підтримку. Вказує, що будь-які непродумані дії біологічного батька будуть мати негативні наслідки для дитини, можуть спричинити психологічну травму та викликати труднощі у спілкуванні з оточуючими на тему сім`ї (а. с. 18).

Згідно з довідкою від 02 травня 2024 року № 7, виданою парохом церкви Святого священномученика Йосафата Коломийської єпархії Української греко-католицької церкви о. ОСОБА_20 , ОСОБА_8 та ОСОБА_21 кожної неділі та у святкові дні присутні на Богослужіннях. У період з 2019 року по 2024 рік біологічний батько дитини ОСОБА_2 жодного разу не приходив до церкви, щоб поцікавитися колишньою дружиною, життям чи розвитком сина, хоча знав, що вони є постійними парафіянами храму (а. с. 22).

Згідно з витягом з реєстру територіальної громади від 05 червня 2024 року № 2024/006560792 та актом обстеження умов проживання від 17 червня 2024 року № 2, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживають спільно за адресою: АДРЕСА_1 . У малолітнього ОСОБА_9 хороші взаємовідносини з вітчимом ( ОСОБА_4 ), в сім`ї створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини (а. с. 11, 19).

Відповідно до висновку за результатами психологічного обстеження від 27 вересня 2024 року, складеного психологом ОСОБА_22 , ОСОБА_8 своєю сім`єю вважає маму ОСОБА_23 та вітчима ОСОБА_24 , якого хлопчик усвідомлює як свого єдиного батька. Дитина перебуває в сім`ї, у якій відчуває стійкість та стабільність. Перебування у фруструючих (травмуючих) ситуаціях не виявлено. Хлопчику невідомо, що таке фізична агресія з боку мами чи вітчима. Психолог, зокрема зазначила, що ОСОБА_9 своїм єдиним батьком відчуває саме ОСОБА_4 , у сім`ї відчуває опіку, захист, прийняття і любов (а. с. 65-66).

Згідно з висновком комісії з питань захисту прав дитини про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо його малолітнього сина ОСОБА_3 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 03 грудня 2024 року № 291, підтверджено вказані ОСОБА_1 обставини щодо ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків по вихованню сина ОСОБА_9 . Встановлено, що з початку 2020 року ОСОБА_2 жодним чином не піклувався про свого сина, не дарував йому подарунки на день народження чи Новий рік, не турбувався про його стан здоров`я, фізичний та духовний розвиток. У 2022 році виїхав за кордон і з того часу не повертався в Україну. Дитина проживає з матір`ю та її чоловіком, де для неї створені всі умови. Враховуючи наведене, комісія дійшла висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_3 (а. с. 82-83).

У судовому засіданні суду першої інстанції були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_22 підтвердила викладене нею у вищенаведеному висновку за результатами психологічного обстеження від 27 вересня 2024 року. Пояснила, що поява біологічного батька у житті ОСОБА_9 була б дуже травмуючою для останнього. Зазначила, що їй невідомо про створення позивачкою перешкод у спілкуванні ОСОБА_2 з дитиною.

Свідок ОСОБА_25 (хрещений батько сина сторін) вказав, що часто спілкується з похресником, а ОСОБА_2 востаннє бачив у 2020 році. ОСОБА_9 сприймає ОСОБА_4 як свого батька, а біологічного батька не знає. Свідку не відомо, чи намагався ОСОБА_2 спілкуватися з дитиною.

Свідок ОСОБА_26 (сестра ОСОБА_1 ) зазначила, що відповідач не бере жодної участі у житті сина, а останній сприймає ОСОБА_4 як свого рідного батька.

Свідок ОСОБА_27 (мати ОСОБА_1 ) пояснила, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини. Його вихованням та забезпеченням займаються позивачка і ОСОБА_4 . Зауважила, що ОСОБА_9 сприймає ОСОБА_4 як свого батька.

Свідок ОСОБА_6 (батько ОСОБА_2 ) зазначив, що відповідач перебуває за кордоном та неодноразово намагався зв`язатися зі своїм сином, однак позивачка чинила перешкоди їхньому спілкуванню. ОСОБА_2 звертався до органу місцевого самоврядування з метою зміни способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, проте йому було відмовлено. Вказав, що під час перебування сторін у шлюбі позивачка почала проживати зі ОСОБА_4 . Крім того, мати позивачки завдавала ударів відповідачу та його батькам, з приводу чого вони зверталися до поліції, але відповіді на ці звернення не отримали.

Свідок ОСОБА_7 (мати ОСОБА_2 ) зазначила, що відповідач неодноразово намагався зв`язатися з дитиною, телефонував, однак позивачка чинила перешкоди у спілкуванні сина з батьком. На час допиту вказаного свідка (12 червня 2025 року) триває досудове розслідування за фактом побиття її, ОСОБА_6 та відповідача батьками ОСОБА_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гринів Я. В., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та судове рішення апеляційного суду ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зазначеною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 , як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_12 , посилалася на те, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини, зокрема не бере участі у вихованні та догляді за сином, не дбає про його фізичний та духовний розвиток, матеріально не забезпечує.

Отже, правовою підставою для позбавлення ОСОБА_12 батьківських прав позивачка визначила пункт 2 частини першої статті 164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (див. постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19).

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 366/2047/18 зазначено, що суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) 30 червня 2020 року ухвалив рішення у справі «Ilya Lyapin v. russia» (заява № 70879/11), за обставин якої, заявник із 2003 року не проживав разом зі своїм сином 2001 року народження, а з 2004 року не брав участі у вихованні сина та лише час від часу надавав фінансову допомогу. Отже на час позбавлення заявника батьківських прав він не проживав з дитиною на протязі восьми років і не підтримував зв`язок протягом семи років. Дитина була інтегрована в свою родину, глибоко прив`язана до матері, брата та нового чоловіка матері, з яким проживала протягом семи років, та який повністю взяв на себе роль батька і мав намір усиновити дитину.

ЄСПЛ звернув увагу на суперечливі аргументи заявника, який з одного боку пояснював, що вирішив не втручатися у життя сина та дати йому можливість «адаптуватися до нової сім`ї», а з іншого боку вказував, що колишня дружина перешкоджала його контактам з дитиною.

Однак ЄСПЛ не вважав вказані аргументи переконливими, вказавши, що якщо припустити, що заявник добровільно усунувся від життя своєї дитини, щоб дати їй можливість адаптуватися до нового чоловіка своєї матері, то незрозуміло чому цей період «адаптації» тривав сім років. Крім того, заявник ніколи не звертався за допомогою до органів опіки та піклування чи національних судів для організації доступу та контактів з дитиною.

На думку ЄСПЛ, заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином зокрема, враховуючи юний вік останнього в той час, коли їх контакт припинився, - може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього.

Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і, таким чином, підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини.

ЄСПЛ, розглядаючи справи на підставі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово вказував на необхідність поглибленого вивчення національними судами всієї сімейної ситуації і відповідних факторів, а також проведення збалансованої та обґрунтованої оцінки відповідних інтересів кожної особи з постійним прагненням віднайти найкраще рішення для дітей (див. рішення у справах Sahin v. Germany [GC], № 30943/96, §§ 64-68, ECHR 2003-VIII; Sommerfeld v. Germany [GC], № 31871/96, §§ 62-64, ECHR 2003-VIII (витяги); C. v. Finland, № 18249/02, § 52, 09 травня 2006 року; та Z.J. v. Lithuania, № 60092/12, §§ 96-100, 29 квітня 2014 року).

У справі, що переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що з часу розірвання шлюбу між сторонами у серпні 2020 року малолітній ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 , а з грудня 2021 року дитина виховується в сім`ї матері та вітчима ОСОБА_4 , якого вважає своїм батьком, знаходиться на їх повному утриманні.

Батько дитини ОСОБА_2 без поважних та обґрунтованих причин в повній мірі самоусунулася від належного виконання своїх батьківських обов`язків. При цьому заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач не навів аргументів та не надав доказів виконання ним обов`язків щодо догляду, розвитку, піклування дитини, а також фінансового забезпечення.

10 лютого 2022 року ОСОБА_2 виїхав за кордон і з того часу до України не повертався. Відтак, протягом тривалого часу, враховуючи вік дитини, не бере участі у житті сина, не підтримує з ним контакту, перебуває за межами України, що підтверджує відсутність між батьком та дитиною будь-якого емоційного чи духовного зв`язку.

Органом опіки та піклування надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо його малолітнього сина ОСОБА_3 через ухилення останнього від виконання батьківських обов`язків по вихованню сина.

У постанові від 26 квітня 2022 року в справі № 520/8264/19 (провадження № 61-19984св21) Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав, керувався тим, що батько не виконував повноцінно свої батьківські обов`язки, періодичне спілкування за допомогою телекомунікаційних систем також не є таким виконанням обов`язків, а відтак особа, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дітей, несе відповідні ризики порушення нормальних життєвих зв`язків та передбачених законом наслідків невиконання батьківських обов`язків, що у цьому випадку і відбулось - малолітня дитина фактично залишилися без батьківського піклування.

Колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України.

Також судами прийнято до уваги, що малолітній ОСОБА_3 з раннього дитинства виховується окремо від біологічного батька, не знає його та не має з ним емоційного зв`язку. Хлопчик вважає своїм батьком вітчима ОСОБА_4 , який фактично виконує всі батьківські обов`язки, забезпечує дитину турботою, увагою, опікою та матеріально-побутовою підтримкою. У сім`ї створено сприятливі умови для життя, розвитку і виховання дитини, в якій дитина почувається захищеною, бажаною і психологічно стабільною. Біологічний батько ОСОБА_2 не бере участі у вихованні сина, дошкільному життю дитини, не цікавиться його навчанням, розвитком, успіхами та здобутками. Вихованням дитини займаються мати ОСОБА_1 та вітчим ОСОБА_4 .

Зазначені обставини підтверджуються довідками закладу дошкільної освіти, психологічними та психолого-педагогічними характеристиками дитини, а також показами свідків.

Верховний Суд керується тим, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , оскільки відповідач упродовж тривалого періоду не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, взагалі не спілкується з сином, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про винну поведінку батька та свідоме нехтування ним своїми обов`язками.

Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 звертав увагу, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи.

Також у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 Верховний Суд вказав, що лише зазначення відповідачем в апеляційній скарзі про його бажання піклуватися про дитину не спростовує факту його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. […] Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав.

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої дочки, виходив із того, що відповідач нехтує потребами своєї дочки, порушує права дитини на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов`язків. Він не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за нею, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо дочки. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

З урахуванням наведених висновків Верховного Суду та встановлених у цій справі обставин, саме лише заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав не може розцінюватися як достатня підстава для відмови у задоволенні позову.

Крім того, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що після розірвання шлюбу у серпні 2020 року ОСОБА_2 проявляв будь-який значимий інтерес до сина, цікавився його життям та брав участь у його вихованні, що в свою чергу, підтверджує обставини свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Даних про цілеспрямовані дії матері на погіршення відносин між дитиною та батьком, матеріали справи не містять.

Посилання відповідача на те, що в нього були перешкоди для налагодження відносин з сином, належними доказами не доведені та спростовуються, зокрема, обставинами, встановленими під час розгляду справи.

Таким чином, при вирішенні спору у цій справі суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням найкращих інтересів дитини, дійшли правильного висновку про те, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками з виховання дитини, а тому наявні виключні обставини для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

У справі «Мамчур проти України» (рішення від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09) ЄСПЛ зазначив, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до висновків ЄСПЛ у справах про права дітей та забезпечення їхніх найкращих інтересів, взаємна потреба батьків і дітей у сімейному контакті один з одним є чи не найважливішою складовою поняття «сімейне життя», і заходи, що перешкоджають задоволенню таких потреб, є втручанням у відповідне право, захищене статтею 8 Конвенції. Тому такі заходи мають обов`язково відповідати нагальній соціальній потребі, що переслідується, та не порушувати справедливий баланс, який повинен бути досягнутий між відповідними конкуруючими інтересами, з пріоритетом забезпечення найкращих інтересів дитини (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2017 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії», заява № 37283/13, від 18 червня 2019 року у справі «Хаддад проти Іспанії», заява № 16572/17).

У рішенні ЄСПЛ від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», заява № 8793/79, Суд вважає, що захід має бути як відповідним поставленій меті, так і пропорційним їй. Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

На думку суду, ОСОБА_2 міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з дитиною, враховуючи її вік, коли контакт з батьком припинився, може призвести до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від батька.

Саме бездіяльність відповідача призвела до розриву зв`язків між ним і його сином.

Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин між дитиною та батьком, що є найважливішою складовою поняття «сімейне життя», протягом більш ніж п`ять років, що передували прийняттю судами попередніх інстанцій рішень у цій справі, відсутні підстави вважати, що анулювання юридичного зв`язку між батьком і дитиною негативно вплинуло на ці відносини.

Отже, позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 не суперечить інтересам останнього, враховуючи відсутність батька в його житті та виконання ним батьківських обов`язків.

Верховний Суд зазначає, що за обставин цієї справи позбавлення відповідача батьківських прав здійснено згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав.

Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, але з урахуванням обставин цієї справи, а саме: довготривалого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, відсутності будь-яких доказів участі батька у житті дитини, а також об`єктивних причин, що перешкоджали відповідачу виконувати свої обов`язки щодо дитини, колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про наявність виключних обставини для застосування крайнього заходу впливу на особу, яка не виконує батьківські обов`язки - позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, виходили з якнайкращих інтересів дитини, оскільки обставини ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків знайшли своє підтвердження.

Висновки Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі, не спростовують правильних висновків судів по суті вирішення розглядуваного спору з урахуванням встановлених обставин.

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

ЄСПЛ неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, значною мірою зводяться до незгоди зі встановленими судами обставинами та переоцінкою доказів, в той час як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржені судові рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права.

Відповідно до першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гринів Я. В., без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гринів Яна Василівна, залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

О. В. Ступак

В. В. Шипович