ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/9/26 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 січня 2026 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Костів О. З., Храпак Н. М.,

секретар - Дідух М.Є.

з участю представників ОСОБА_1 - адвокатів Самуляка М.Ю. та Янчишина В.Й., представника КНП "ТКМЛ №2" - адвоката Коцюби Н.Я., ОСОБА_2 та її представника - адвоката Черніцького І.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційними скаргами комунального некомерційного підприємства "Тернопільська комунальна міська лікарня №2" та представника ОСОБА_2 - адвоката Черніцького Івана Романовича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 липня 2025 року, ухвалене суддею Якімець Т.І. у цивільній справі №607/20829/24 за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства "Тернопільська комунальна міська лікарня №2", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, внаслідок смерті фізичної особи,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , працюючи лікарями-інфекціоністами комунального некомерційного підприємства «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня», правонаступником якого є КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2», неналежно виконали свої професійні обов`язки під час лікування її сина ОСОБА_4 , доставленого 04 червня 2018 року з ознаками «гнійного менінгіту» із генералізацією процесу (сепсис).

Так, лікар ОСОБА_2 встановила неправильний діагноз «гастроентеральна ферментопатія», не провела необхідних обстежень, не залучила фахівців і не призначила лікування відповідно до «Протоколу діагностики та лікування гнійних менінгітів у дітей», чим допустила грубі порушення стандартів медичної допомоги. В свою чергу, лікар ОСОБА_3 , прийнявши чергування, не перевірила правильність діагнозу, не забезпечила проведення аналізів та не вжила заходів для корекції лікування.

Унаслідок неналежної діагностики й несвоєчасного лікування стан ОСОБА_4 різко погіршився, і ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер у відділенні інтенсивної терапії.

Позивачка посилається на висновки комісійних судово-медичних експертиз Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи, які підтверджують причинно-наслідковий зв`язок між діями лікарів та смертю її дитини.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за частиною другою статті 140 КК України було закрито у зв`язку із закінченням строків давності.

ОСОБА_1 зазначає, що переживає тяжкі моральні страждання, потребує психологічної допомоги та зазнала негативних змін у здоров`ї й житті.

Майнова шкода складається з витрат на поховання та встановлення пам`ятника ОСОБА_4 .

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України відповідальність за шкоду, завдану працівниками при виконанні трудових обов`язків, несе КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2».

У зв`язку із наведеним, ОСОБА_1 просила суд стягнути з КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2» моральну шкоду в розмірі 2 000 000,00 гривень, завдану смертю її сина - ОСОБА_4 через неналежне надання медичної допомоги, а також майнову шкоду в розмірі 33 022,00 грн, що включає витрати на ритуальні послуги та встановлення пам`ятника ОСОБА_4 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 липня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2» на користь ОСОБА_1 33 022,00 грн матеріальної шкоди.

Стягнуто з КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2» на користь ОСОБА_1 2 000 000,00 грн за завдану моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи.

Стягнуто з КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2» на користь держави судовий збір у розмірі 15 140,00 грн за розгляд справи у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Вказує, що рішення суду є необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права. Суд дійшов помилкового висновку, що саме КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2» несе відповідальність за дії лікарів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які на момент подій працювали у КНП «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня». Після реорганізації правонаступництво стосувалося лише майна та активів, а не трудових прав та обов`язків медичного персоналу. Тому КНП «ТКМЛ №2» не може відповідати за можливі неправомірні дії лікарів, які не перебували з ним у трудових відносинах у червні 2018 року.

У кримінальному провадженні № 0001700 цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 6 листопада 2023 року був залишений без розгляду та потерпілій було роз`яснено право звернутися з окремим цивільним позовом безпосередньо до лікарів, однак вона цього не зробила. Отже, ОСОБА_1 звернулася із позовом до неналежного відповідача, а лікарня не може бути притягнута до відповідальності за дії осіб, які не є її працівниками.

Крім цього, закриття кримінального провадження за пунктом 4 частини 1 статті 49 КК України (у зв`язку із закінченням строків давності) не встановлює і не підтверджує вини осіб, а тому суд безпідставно визнав обставини кримінального провадження доведеними. ОСОБА_1 не надала жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт неналежного виконання лікарями своїх професійних обов`язків та наявність причинно-наслідкового зв`язку між їх діями та смертю дитини.

Розмір моральної шкоди в 2 000 000 грн визначений судом необґрунтовано. Так, позивачка не надала доказів проходження лікування, консультацій психолога чи психіатра, довідок про погіршення здоров`я, а суд безпідставно прийняв до уваги лише її пояснення. КНП «ТКМЛ №2» вважає, що суд не застосував принципи розумності, справедливості та пропорційності, які є обов`язковими при визначенні грошового еквівалента моральної шкоди. КНП «ТКМЛ №2» є бюджетним комунальним підприємством та фінансується з міського бюджету і Національної служби здоров`я України. Покладення на КНП «ТКМЛ №2» значних виплат фактично обмежить можливість надання медичної допомоги пацієнтам та порушить інтереси територіальної громади.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Черніцький І.Р. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити. Вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим і таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд безпідставно використав матеріали кримінального провадження, які становлять таємницю досудового розслідування згідно зі ст. 222 КПК України, без будь-якого дозволу слідчого чи прокурора на їх розголошення. Суд не встановив вини конкретних осіб, яким позивач приписує заподіяння шкоди. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були звільнені від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності, що не є вироком і не доводить їхньої вини.

Досліджені судом докази не підтверджують причинного зв`язку між діями лікарів інфекційного відділення та смертю дитини. Висновки судово-медичних експертиз містять лише ймовірні припущення і прямо не пов`язують смерть дитини з діями медичних працівників. Навпаки, експертні комісії вказали на фульмінантний перебіг менінгіту, супутню патологію дитини, несвоєчасне звернення матері за медичною допомогою, а також на те, що смерть була невідворотною.

Суд порушив принципи змагальності, розумності та справедливості, допустимості доказів, безпідставно визначив розмір моральної шкоди у 2 млн грн, не надавши належного мотивування та не врахувавши реальні обставини справи.

У відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу КНП "ТКМЛ №2" залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Вказує, що КНП «ТКМЛ № 2» є правонаступником КНП «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня», а тому до неї переходять не лише майнові права та обов`язки, але й відповідальність за дії працівників, які виконували свої обов`язки, спричинивши шкоду малолітньому сину позивачки. Дії лікарів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які вчасно не встановили діагноз і не надали належної допомоги дитині, мають причинний зв`язок зі смертю її сина. Працівники не виконали свої професійні обов`язки відповідно до стандартів лікування, що підтверджується висновками судово-медичних експертиз та матеріалами кримінального провадження. Щодо моральної шкоди позивачка зазначає, що втрата малолітньої дитини є надзвичайно тяжким та невідновним горем, яке спричинило глибокі фізичні та психологічні страждання. Компенсація моральної шкоди має не лише відшкодувальний, але й превентивний характер, оскільки стимулює заклади охорони здоров`я дотримуватися професійних стандартів і бути відповідальними за життя та здоров`я пацієнтів.

У відзиві представник ОСОБА_1 - адвокат Янчишин В.Й. просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Черніцького І.Р. залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Вказує, що КНП "ТКМЛ №2" помилково стверджує про недопустимість матеріалів кримінального провадження, адже ЦПК України не містить обмежень у використанні таких доказів у цивільному процесі. Експертні висновки у цій справі отримані у встановленому законом порядку, досліджені судом у повному обсязі та підтверджують як характер хвороби, так і факт неналежного виконання медичними працівниками професійних обов`язків. Лікарі Гончарук І.Я. та Ліпніцка О.Ю. були обвинуваченими у кримінальному провадженні за ч.2 ст. 140 КК України, а їх звільнення від кримінальної відповідальності за нереабілітуючою підставою не спростовує факту вчинення діяння і не скасовує встановлених експертизами порушень. Саме дії та бездіяльність цих медичних працівників - неналежна діагностика, несвоєчасне реагування на погіршення стану, недооцінка симптоматики та відсутність необхідних лікувальних заходів - спричинили тяжкі наслідки, що у підсумку призвели до смерті малолітнього сина позивачки. Експертні висновки прямо вказують на причинно-наслідковий зв`язок між недотриманням стандартів надання медичної допомоги та летальним результатом. Втрата малолітньої дитини є найтяжчою з можливих немайнових втрат, яка має тривалий, глибокий і незворотний характер, що впливає на психічний, емоційний і фізичний стан батьків, а тому визначений судом розмір моральної шкоди є обґрунтованим.

Заслухавши пояснення представника КНП "ТКМЛ №" - адвоката Коцюби Н.Я., ОСОБА_2 та її представника - адвоката Черніцького І.Р., які доводи апеляційних скарг підтримали, представників ОСОБА_1 - адвокатів Самуляка М.Ю. та Янчишина В.Й., які проти задоволення апеляційних скарг заперечили, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційних скарг в їхніх межах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Обставини справи.

5 червня 2018 року в КНП "Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня" настала смерть малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був сином позивачки.

13 червня 2018 року позивачка подала заяву до ГУНП в Тернопільській області, в якій просила вжити заходів, провести перевірку та притягнути до кримінальної відповідальності осіб, які займались лікуванням її сина ОСОБА_4 з 02 червня 2018 року по 05 червня 2018 року, непрофесійність яких призвела до смерті дитини.

Відомості про дане кримінальне правопорушення було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №700 від 13 червня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 140 КК України.

13 травня 2020 року було затверджено обвинувальний акт у вказаному кримінальному проваджені, згідно з яким лікар-інфекціоніст дитячий ОСОБА_2 , перебуваючи на чергуванні у КНП "Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня" 4 червня 2018 року внаслідок недбалого та несумлінного ставлення до своїх професійних обов"язків встановила неправильний діагноз хворому ОСОБА_4 , і як наслідок цього, - неправильно надала медичну допомогу, що спричинило тяжкі наслідки у вигляді смерті неповнолітнього. Лікар-інфекціоніст дитячий ОСОБА_3 , перебуваючи на чергуванні у КНП "Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня" впродовж з 20.00 год. 4 червня 2018 року до 01:20 год. 5 червня 2018 року внаслідок недбалого та несумлінного ставлення до своїх професійних обов"язків не вжила заходів до перевірки неправильно встановленого діагнозу хворому ОСОБА_4 , і як наслідок - неправильно надала медичну допомогу, що спричинило тяжкі наслідки у вигляді смерті неповнолітнього.

Неналежне виконання своїх професійних обов"язків дитячими лікарями-інфекціоністами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і недбале ставлення до них перебуває у прямому причинно-наслідковому зв"язку з настанням смерті малолітнього ОСОБА_4 , що підтверджується висновком експерта № 08-308/18/пп від 23 січня 2019 року комісійної судово-медичної експертизи за матеріалами кримінального провадження №0001700, проведеної Харківським обласним бюро судово-медичної експертизи.

Зокрема, вказаним висновком експертизи визначено, що встановлений при госпіталізації ОСОБА_4 04.06.2018 року о 18.05 год. діагноз "гастроентеральна ферментопатія" є невірним, і ні в якому разі не відповідає ні морфологічним даним, ні клінічній картині захворювання дитини. Щодо лікувально-діагностичних заходів, які було здійснено по відношенню до дитини ОСОБА_4 в період від госпіталізації 18.05 год. 04.06.2018 року по 01.20-01.40 год. 5.06.2018 року (на протязі 7 год.) - тяжкість стану дитини була недооціненою, терміновий відбір аналізів та проведення їх лабораторного дослідження виконано не було (єдиний аналіз відбір калу на бактеріологічне дослідження ніяк не міг вплинути на діагностику тяжкого септичного процесу), діагноз при госпіталізації встановлено невірно, оцінка анамнестичних даних щодо впливу "гострої респіраторної інфекції" на розвиток патологічного процесу, незважаючи на наявність клінічних та анамнестичних даних, було проведено невірно. Оцінювати відсутність проведення додаткових консультацій та інших досліджень у період перших 7 годин перебування дитини ОСОБА_4 в стаціонарі при непроведенні навіть мінімальних загальних аналізів крові і сечі, комісія експертів не вважає за потрібне. При наданні кваліфікованої медичної допомоги в умовах адекватного стаціонарного закладу при госпіталізації в термін, про який ідеться, смерть дитини ОСОБА_4 , імовірніше за все, не настала б.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 6 листопада 2023 року (справа № 607/7952/20) задоволено клопотання обвинувачених ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які обвинувачувалися у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 140 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001700 від 13 червня 2018 року відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 140 КК України - закрито.

Цивільний позов позивачки про відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди - залишено без розгляду.

Позивачка понесла матеріальні витрати у зв"язку з похованням сина та встановлення пам"ятника у сумі 33 022 грн, що підтверджується договором-замовленням на організацію та проведення поховання від 6 червня 2018 року, фіскальним чеком № ФН , накладною від 11 березня 2020 року.

Рішенням Тернопільської міської ради «Про реорганізацію комунальних некомерційних підприємств» № 8/32/19 від 03 листопада 2023 року вирішено реорганізувати КНП «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» () шляхом приєднання до КНП «ТКМЛ № 2». У результаті реорганізації (шляхом приєднання) припинити юридичну особу: КНП «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

29 травня 2024 року було припинено статус юридичної особи КНП «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня», про що свідчить виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань № 16.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань № 55, зареєстровано КНП «ТКМЛ № 2», .

Передавальним актом передано майно КНП «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» - КНП «ТКМЛ №2».

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Відповідно до статі 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 Цивільного кодексу України).

Верховний Суд висловлював правову позицію щодо застосування відповідних норм права у правовідносинах про відшкодування моральної шкоди, що враховується у цих правовідносинах відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З урахуванням наведених вище вимог закону та встановлених обставин справи, на підставі досліджених письмових доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачкою доведено наявність факту заподіяння їй діями відповідача (який не є безпосереднім завдавачем шкоди, але зобов`язаний її відшкодувати в силу вимог закону як роботодавець винуватців - заподіювачів шкоди) моральної шкоди, та те, що між такими діями та заподіяною шкодою (смертю її дитини) є безпосередній причинний зв`язок, а відповідачем не спростовано відсутність протиправності дій та вини в завданні такої моральної шкоди.

З огляду на те, що настала смерть малолітньої дитини (члена сім`ї позивачки) внаслідок недбалого ставлення лікарів до своїх професійних обов`язків, оцінивши тяжкі наслідки такої втрати для позивачки як матері, що негативно позначилися на її моральному стані, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, обсяг фізичних та душевних страждань, їх тривалість, неможливість поновити попереднє становище внаслідок смерті дитини, суд першої інстанції, керуючись вимогами розумності, виваженості та справедливості, правильно визнав розумною і допустимою суму відшкодування моральної шкоди, яка була заявлена позивачкою, у розмірі 2 000 000,00 грн.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції щодо визначеного розміру грошової компенсації завданої позивачці моральної шкоди, вважає їх мотивованими та обґрунтованими. Факт смерті сина є безумовним свідченням спричинення позивачці глибоких моральних страждань.

Доводи апеляційної скарги КНП «ТКМЛ №2» про те, що воно не є належним відповідачем, оскільки на момент подій лікарі працювали у КНП «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня», колегія суддів відхиляє як безпідставні.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Тернопільської міської ради № 8/32/19 від 3 листопада 2023 року КНП «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» реорганізовано шляхом приєднання до КНП «ТКМЛ №2», а 29 травня 2024 року припинено юридичну особу приєднуваного підприємства з внесенням відповідного запису до Єдиного державного реєстру, при цьому майно передано за передавальним актом. Реорганізація шляхом приєднання є формою універсального правонаступництва, за якої до правонаступника переходять усі права та обов`язки юридичної особи, що припиняється, якщо інше прямо не встановлено законом.

Таким чином, твердження КНП «ТКМЛ №2» про перехід лише майна та активів, але не обов`язків, у тому числі деліктних, є безпідставним.

Крім того, цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану працівником під час виконання трудових обов`язків, покладається на юридичну особу-роботодавця на підставі частини першої статті 1172 ЦК України.

У даних правовідносинах саме заклад охорони здоров`я як юридична особа відповідає перед потерпілим за наслідки неналежного виконання професійних обов`язків його працівниками, а питання внутрішніх розрахунків чи можливого регресу не впливають на належність відповідача у спорі про відшкодування шкоди потерпілій особі.

Протиправність дій ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які перебували у трудових відносинах із закладом охорони здоров`я та виконували свої посадові обов`язки, підтверджено матеріалами кримінального провадження.

Посилання КНП «ТКМЛ №2» на те, що у кримінальному провадженні цивільний позов потерпілої було залишено без розгляду і їй роз`яснено право звернутися безпосередньо до лікарів, також не спростовує належності відповідача.

Залишення цивільного позову без розгляду у кримінальному провадженні не позбавляє особу права звернутися з позовом у порядку цивільного судочинства та самостійно визначити відповідача відповідно до характеру деліктного зобов`язання.

Вимога до роботодавця за статтею 1172 ЦК України є окремими, самостійним способом захисту, який не залежить від того, чи пред`являвся позов паралельно до конкретних працівників, і не може бути нівельована формальним посиланням на роз`яснення у кримінальному провадженні.

Доводи апеляційних скарг КНП «ТКМЛ №2» та представника ОСОБА_2 - адвоката Черніцького І.Р. про те, що закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності не встановлює вини та унеможливлює висновок про протиправність поведінки медичних працівників у цивільній справі, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Предмет доказування у цивільному процесі полягає у встановленні наявності складу цивільного правопорушення (шкода, протиправність поведінки, причинний зв`язок та вина) і вирішується за правилами ЦПК України, а не за результатом кримінально-правової кваліфікації чи завершення кримінального провадження. Відсутність обвинувального вироку не означає автоматичної відсутності цивільно-правової протиправності або причинного зв`язку та не звільняє суд від обов`язку оцінити наявні у справі докази у їх сукупності.

Крім цього, колегія суддів враховує, що звільнення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності є нереабілітуючою підставою, яка не містить висновку про відсутність події кримінального правопорушення чи непричетність особи до його вчинення, а лише виключає можливість притягнення до кримінальної відповідальності з огляду на сплив встановленого законом строку. Тому сам по собі такий спосіб завершення кримінального провадження не спростовує установлених у цивільній справі обставин щодо порушення медичними працівниками професійних стандартів надання допомоги, не усуває обов`язку суду надати оцінку доказам, зібраним у справі, та не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності за наслідки неналежного виконання працівниками трудових обов`язків.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Верховний Суд звертав увагу на специфіку тягаря доказування у справах щодо надання медичних послуг. Від пацієнтів не можна очікувати та вимагати точного володіння медичними знаннями. Вони, як правило, не мають точного розуміння процесів лікування та необхідної кваліфікації для аналізу і надання обставин справи, що становлять предмет спору. З метою належної участі в цивільному процесі сторона не повинна мати професійні медичні знання. У зв`язку з цим сторона процесу, яка є пацієнтом, має право обмежитися доповіддю, що дасть змогу припустити про порушення зі сторони обслуговуючого персоналу в силу наслідків, що настали для пацієнта. Тому, з урахуванням принципу розумності, пацієнту, який звернувся до суду за захистом порушених прав, що полягають у завданні шкоди здоров`ю, слід тільки вказати на порушення, а далі тягар доказування покладається на медичну установу чи на лікаря. При цьому вказане не призводить до порушення принципу диспозитивності судового процесу, а навпаки слугує для забезпечення процесуальної рівності сторін (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 344/3764/21).

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Черніцького І.Р. про те, що суд першої інстанції безпідставно використав матеріали кримінального провадження, які становлять таємницю досудового розслідування за статтею 222 КПК України, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки судово-медичних експертиз, отримані у встановленому законом порядку, за своєю природою є письмовими доказами і підлягають оцінці судом за правилами ЦПК України. Сам факт їх походження з матеріалів кримінального провадження не нівелює їх доказового значення у цивільній справі. Крім цього, скаржником не вказано, які саме конкретні докази є таємницею у розумінні статті 222 КПК України, у чому полягає істотність такого порушення для правильного вирішення спору та як воно вплинуло на можливість сторін реалізувати права на заперечення, пояснення чи дослідження доказів.

Доводи апеляційних скарг щодо фульмінантного перебігу, супутньої патології чи несвоєчасного звернення матері самі по собі не спростовують причинного зв`язку, оскільки не виключають обов`язку медичних працівників діяти відповідно до стандартів та протоколів і не доводять, що навіть за умови належної діагностики та своєчасної терапії результат був би таким самим. Наведені обставини не спростовують неналежне надання медичної допомоги та не звільняють заклад охорони здоров`я від відповідальності за статтею 1172 ЦК України.

Доводи апеляційних скарг про те, що ОСОБА_1 не надала довідок про лікування у психолога/психіатра, а тому моральна шкода є недоведеною, колегія суддів відхиляє, оскільки сам по собі факт звернення/незвернення до психолога не є визначальним критерієм ні для встановлення факту наявності моральної шкоди, ні для визначення її розміру, а є лише одним з можливих доказів. У даній справі немайнова шкода зумовлена найтяжчим наслідком - смертю малолітньої дитини і є очевидно істотною, незворотною та тривалою.

Узагальнені доводи апеляційних скарг відповідача та третьої особи ОСОБА_2 щодо фактичної незгоди із розміром, визначеним судом, на відшкодування моральної шкоди, не підлягають задоволенню, оскільки суд належним чином встановивши обставини справи, дослідивши надані докази, дійшов правильного висновку про спричинення позивачці моральних страждань у зв`язку зі смертю сина, що є невідновлюваною втратою.

Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги комунального некомерційного підприємства "Тернопільська комунальна міська лікарня №2" та представника ОСОБА_2 - адвоката Черніцького Івана Романовича - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 липня 2025 року - залишити без змін

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 січня 2026 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Костів О.З.

Храпак Н.М.