Ухвала

05 січня 2026 року

м. Київ

справа № 376/797/15

провадження № 61-15779ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Зайцева А. Ю., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Інгульський відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк» «Надра», на бездіяльність державного виконавця,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою, в якій просила визнати неправомірно бездіяльність заступника начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гаїбова Р. Е. в частині відмови у скасуванні арешту майна; зобов`язати уповноваженого державного виконавця Інгульський відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з майна ОСОБА_1 , що накладено відповідно до постанови старшого державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Гаїбовв Р. Е. від 29 жовтня 2018 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1.

Сквирський районний суд Київської області ухвалою від 18 січня 2024 року скаргу задовольнив частково. Визнав неправомірною бездіяльність заступника начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гаїбова Р. Е. в частині відмови у скасуванні арешту майна. Зняв арешт з усього рухомого майна, належного ОСОБА_1 , який було накладено старшим державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Гаїбовим Р.Е. на підставі постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчужувати від 29 жовтня 2018 року у ВП № НОМЕР_2. У решті вимог скарги відмовив.

Київський апеляційний суд постановою від 07 жовтня 2024 року апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнив. Ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 18 січня 2024 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні скарги відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

11 грудня 2025 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2024 року з пропуском строку на касаційне оскарження.

ОСОБА_1 звернулася з клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення, яке мотивовано тим, що 11 листопада 2024 року вона подала до Верховного Суду касаційну скаргу на оскаржуване судове рішення. Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків, а ухвалою від 04 лютого 2025 року касаційну скаргу повернуто заявнику. Про наявність ухвали від 04 лютого 2025 року їй не було відомо. Ухвала Верховного Суду від 04 лютого 2025 року була отримана нею лише 27 листопада 2025 року у відповідь на її заяву. Ураховуючи наведене, заявник вважає, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин та просить його поновити.

Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Наведені заявником причини пропуску процесуального строку на касаційне оскарження не дають достатніх підстав для визнання їх поважними з огляду на таке.

Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку, касаційний суд враховує, що оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально в кожній справі, а будь-які причини не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для його поновлення. Поновленню підлягає лише строк, який пропущений з об`єктивних і таких, що не залежали від волі та поведінки особи, причин. Якщо строк поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. У випадку, якщо суди обмежуються вказівкою на наявність «поважних причин» для поновлення пропущеного строку, вони не вказують чітких підстав такого поновлення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 жовтня 2020 року у справі № 9901/32/20 виснувала, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку з пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

У постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 560/14349/23 зазначено, що Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася до суду, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Встановлено, що 11 листопада 2024 року ОСОБА_1 вперше звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2024 року (повний текст якої складено 15 жовтня 2024 року), тобто в межах тридцятиденного строку на касаційне оскарження.

Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2024 року (провадження № 61-15206ск24) касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків, а саме - заявнику необхідно було направити на адресу суду уточнену редакцію касаційної скарги разом із її копіями відповідно до кількості учасників справи, у якій уточнити прохальну частину касаційної скарги в частині правильного зазначення номеру справи, і роз`яснено заявнику про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2025 року (провадження № 61-15206ск24) касаційну скаргу повернуто заявниці у зв`язку із неповним виконанням вимог ухвали від 04 грудня 2024 року.

Відповідно до Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в Єдиному державному реєстрі судових рішень (далі - Реєстр) не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Ухвала Верховного Суду від 04 лютого 2025 року була надіслана судом до Реєстру для оприлюднення - не визначено, а забезпечено надання загального доступу - 20 березня 2025 року.

Також встановлено, що згідно з інформацією з автоматизованої системи документообігу Верховного Суду, ухвала Верховного Суду від 04 лютого 2025 року (провадження № 61-15206ск24) 20 березня 2025 року була направлена ОСОБА_1 на її адресу для листування, яка була вказана в касаційній скарзі, а саме: АДРЕСА_1 .

Проте поштове відправлення, адресоване ОСОБА_1 , яке направлялося їй за вказаною адресою, повернулося на адресу суду 08 квітня 2025 року з відміткою про причину повернення: «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно з пунктом 4 частини шостої статті 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про отриману кореспонденцію. Зазначене свідчить про умисне неотримання поштового відправлення.

Цей висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постановах від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18 та від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17.

Отже, з урахуванням наведеного, копія ухвали Верховного Суду від 04 лютого 2025 року про повернення касаційної скарги заявниці, яка повернулася до суду з відміткою про причини невручення на поштовому відправленні «адресат відсутній за вказаною адресою», вважається врученим ОСОБА_1 у день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за місцем проживання, вказаним у касаційній скарзі, а саме - 08 квітня 2025 року.

Таким чином, направлення рішення суду за місцем знаходження особи та його повернення поштою з відміткою про відсутність цієї особи за місцем її перебування є належним підтвердженням дати вручення цього рішення суду.

Вдруге ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2024 року лише 11 грудня 2025 року, тобто майже через 8 місяців після отримання ухвали суду про повернення касаційної скарги (08 квітня 2025 року).

Доводи ОСОБА_1 про те, що їй не було відомо про наявність ухвали Верховного Суду від 04 лютого 2025 року про повернення касаційної скарги і вона її отримала лише 27 листопада 2025 року у відповідь на її заяву не є тими непереборними обставинами, що перешкоджали їй здійснити усі необхідні процесуальні дії для своєчасного звернення до суду вдруге з касаційною скаргою на оскаржуване судове рішення.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Особа, яка має намір подати касаційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту касаційної скарги, в тому числі щодо строку на оскарження.

Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення у касаційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку касаційного оскарження з поважних причин.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь у справі на всіх етапах розгляду, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду прав людини від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії»).

Європейський суд з прав людини вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року).

Отже, саме на заявника покладено обов`язок доведення наявності в нього об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення. Однак заявниця не навела таких обставин.

За таких обставин наведені у касаційній скарзі підстави для поновлення строку касаційного оскарження наразі недоведені, а отже на даний час не можуть бути визнані поважними.

Відповідно до частини третьої статті 393 ЦПК України касаційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 390 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку або навести інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 4 частини другої статті 394 цього Кодексу.

У зв`язку з тим, що підстави пропуску строку на касаційне оскарження є неповажними, а безпідставне поновлення такого строку є порушенням вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, касаційну скаргу необхідно залишити без руху, а особі, яка її подала, - надати строк для звернення до суду із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження, в якій навести інші обґрунтовані підстави для поновлення цього строку, та надати відповідні докази на їх підтвердження.

Керуючись статтями 390, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Визнати підстави для поновлення процесуального строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2024 року за клопотанням ОСОБА_1 неповажними.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2024 року залишити без руху та надати для усунення зазначених вище недоліків строк десять днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали настануть наслідки, передбачені законом.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. Ю. Зайцев