Справа № 489/9121/24 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження №22-ц/812/162/26
Постанова

Іменем України

26 січня 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Лівінського І.В., Тищук Н.О.,

із секретарем Коростієнко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва ухвалене 07 жовтня 2025 року під головуванням судді Микульшиної Г.А., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» про стягнення коштів за неотримане речове право.

Позовна заява мотивована тим, що 31 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Кредобанк» укладено кредитний договір №28Ф-2014, згідно з яким Банк надав позичальнику кредит у сумі 173 000 грн, строком до 30 липня 2024 року.

В цей же день, з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та ПАТ «Кредобанк» укладено договір поруки №28Ф-2014/S-1, за яким остання зобов`язалася відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором.

Також, 31 липня 2014 року між Банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого, останні передали в іпотеку належну їм на праві спільної часткової власності квартиру АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2016 року у справі №489/7130-15-ц стягнуто з позивачів в солідарному порядку на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором №28Ф-2014 від 31 липня 2014 року в розмірі 194 279,55 грн.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2020 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2016 року змінено в частині розміру заборгованості.

23 червня 2018 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу з відступленням прав грошової вимоги за кредитним договором №28Ф-2014 від 31 липня 2014 року та прав за забезпечувальними договорами №23/06-03. За умовами договору факторингу ПАТ «Кредобанк» передало новому кредитору ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» право грошової вимоги за вказаним кредитним договором укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ «Кредобанк». Також, в цей же день, укладено договір відступлення прав заставодержателя (іпотекодержателя) за договором застави.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2019 року замінено стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «Кредобанк» на правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

22 травня 2019 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», на підставі відповідного іпотечного застереження у вказаному вище договорі іпотеки, набуло право власності на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 .

17 грудня 2019 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» продало вказану квартиру ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу.

Позивачі вказували, що вартість іпотечного майна на час його продажу становила 269 514 грн, а 90% вартості предмета іпотеки - 242 562 грн 60 коп.

Розмір забезпечених іпотекою вимог складав 180 338 грн 13 коп, отже різниця між його вартістю та заборгованістю склала 62 224 грн 47 коп, що є перевищенням вартості предмета іпотеки, яку позивачі просили стягнути на їх користь на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку», як відшкодування іпотекодавцю перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Крім того, оскільки зобов`язання щодо виплати зазначених коштів ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», станом на час подачі позову, не виконано, тому відповідно до ст. 625 ЦК України, позивачі просили стягнути з ТОВ «ВІН ФІНАНС», як правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», 3 % річних у розмірі 9175 грн та 39572 грн 29 коп. інфляційних втрат.

07 жовтня 2025 року рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 суму перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог у розмірі 31 112,24 грн, 3% річних за період з 17 грудня 2019 року по 13 листопада 2024 року у розмірі 4 582,79 грн, інфляційні втрати за період з 17 грудня 2019 року по 13 листопада 2024 року у розмірі 19 786,15 грн та 484,48 грн судового збору.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» на користь ОСОБА_2 суму перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог у розмірі 31 112,24 грн, 3% річних за період з 17 грудня 2019 року по 13 листопада 2024 року у розмірі 4 582,79 грн, інфляційні втрати за період з 17 грудня 2019 року по 13 листопада 2024 року у розмірі 19 786,1 грн та 484,48 грн судового збору.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у правовідносинах, які виникли на підставі договору кредиту між ОСОБА_2 та ПАТ «Кредобанк» та забезпечувальних договорів, відбулась заміна кредитора, правонаступником ТОВ «ВІН ФІНАНС». Товариство набуло право власності на спірне нерухоме майно, здійснив його продаж, шляхом укладення договору купівлі-продажу.

Вартість квартири, як предмета іпотеки, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 , на момент проведення оцінки 16 грудня 2019 року, становила 269 514 грн, а 90% від вказаної суми склало 242 562 грн 60 коп. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2020 року, яка набрала законної сили, визначений розмір заборгованості у 180 338 грн 13 коп. Тому, взявши до уваги вказану суму, врахував, що предмет іпотеки покрив у повному обсязі заборгованість позивачів перед відповідачем, іпотекодавцям підлягає відшкодуванню розмір перевищеної вартості забезпечених іпотекою вимог, який склав 62 224 грн 47 коп.

У зв`язку з простроченням сплати зазначеного зобов`язання, позивачами правомірно заявлено до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційні втрати відповідно до ст. 625 ЦК України. Судом першої інстанції здійснено власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, яким керувався суд при ухваленні оскаржуваного судового рішення в межах заявлених позивачами вимог.

Районний суд не прийняв до уваги заперечення відповідача щодо наявності у позивачів заборгованості у розмірі 343 149,92 грн, посилаючись на правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові №444/9519/12 від 28 березня 2018 року, зазначаючи, що право кредитодавця на нарахування відсотків за користування ОСОБА_2 кредитними коштами було припинено після звернення із відповідним позовом до суду.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «ВІН ФІНАНС» посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу вказує на те, що заявником правомірно, на підставі укладених договорів факторингу, відступлення прав іпотекодержателя, набуто всіх прав кредитора за зобов`язаннями позивачів, які виникли за кредитним договором та прав за забезпечувальними договорами. Станом на час відступлення права вимоги, тобто на 23 червня 2018 року, заборгованість ОСОБА_2 перед ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» становила 343 149 грн 92 коп.

На момент задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу належної боржникам квартири, у позивачів існувала заборгованість перед ТОВ «ВІН ФІНАНС», яка перевищувала вартість даного нерухомого майна і не була погашена в повному обсязі.

Також, апелянт посилається на помилковий висновок районного суду при ухваленні оскаржуваного рішення щодо застосування до спірних правовідносин положення передбачені ст. 625 ЦК України.

Наголошує, що згідно положень пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 31 липня 2014 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 28Ф-2014, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 173 000,00 грн. на строк до 30 липня 2024 року на поточні потреби під заставу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Того ж дня, між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено Договір поруки № 28Ф-2014/S-1, за умовами якого поручитель зобов`язалася відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов`язань в повному обсязі (повернення кредиту, сплата відсотків та комісій за користування кредитом, пені, штрафів, неустойок) за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року, укладеним між боржником та кредитором.

У забезпечення виконання зобов`язань між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А., зареєстрований в реєстрі за № 1220/35, предметом якого є нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності, кожному по 1/2 частці.

Умовами іпотечного договору (пункт 1.1), укладеного 31 липня 2014 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , забезпечено виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором від 31 липня 2014 року № 28Ф-2014 щодо повернення отриманої суми кредиту, несплачених відсотків, комісій, неустойок і штрафів у повному обсязі.

Пунктом 3.1.4 умов договору іпотеки передбачено, що у випадку невиконання Іпотекодавцями зобов`язань за цим та/або кредитним договором, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до розділу 5 цього договору, та в рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи повернення суми кредиту, сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних на утримання заставленого майна, а також витрат, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2016 року, стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року в сумі 194279 грн 55 коп., яка складається з: 172617 грн 44 коп. заборгованості за кредитом, 18173 грн 42 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитом, 3488 грн 69 коп. пені. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредобанк» 2914 грн 19 коп. судового збору у рівних частках, а саме по 1457 грн 10 коп. з кожного.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2020 року, вищевказане судове рішення змінено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року в сумі 180 338 грн 13 коп., яка складається з: 169 674 грн 91 коп. заборгованості за кредитом, 9 036 грн 21 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитом, 1 627 грн 01 коп. пені.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором в сумі 13 941 грн 42 коп., яка складається з: 2 942 грн 53 коп. заборгованості за кредитом, 9 137 грн 21 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитом та 1 861 грн 68 коп. пені.

Стягнуто на користь ТОВ ФК «Довіра та Гарантія» з ОСОБА_2 1457 грн 10 коп., а з ОСОБА_1 у сумі 1008 грн 43 коп. судового збору.

21 квітня 2016 року Інгульським відділом державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області відкрито виконавче провадження № 50873870 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року в сумі 194279 грн 55 коп, та судовий збір у розмірі 2914 грн 19 коп.

23 серпня 2017 року Інгульським відділом державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області завершено виконавче провадження № 50873870 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року в сумі 194279 грн 55 коп, та судовий збір у розмірі 2914 грн 19 коп. на підставі п. 3 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

15 листопада 2017 року ПАТ «Кредобанк» повторно пред`явив до Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області вищевказаний виконавчий лист до виконання.

23 червня 2018 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», було укладено Договір факторингу із відступленням прав грошової вимоги за кредитним договором та прав за забезпечувальними договорами №23/06-03, відповідно до якого ПАТ «Кредобанк» передало новому кредитору ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» право грошової вимоги за кредитним договором №28Ф-2014 від 31 липня 2014 року, укладеним між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 .

Цього ж дня між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», було укладено Договір відступлення прав заставодержателя (іпотекодержателя) за Договором застави від 23 червня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 377. За умовами цього договору Цедент одночасно відступив цесіонарієві, останній набув від цедента всі права заставодержателя за Договорами застави.

Згідно з Додатком № 1 до вищевказаного Договору право грошової вимоги до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набув права вимоги кредитного договору № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року укладеного з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та Договором іпотеки № 1219 від 31 липня 2014 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2019 року, замінено у виконавчому провадженні з виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2016 року по справі № 489/7130/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, первісного стягувача ПАТ «Кредобанк» на правонаступника - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у зв`язку з переходом права вимоги.

Встановлено, що 22 травня 2019 року, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у іпотечному договорі, набув право власності на вказану квартиру.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09 травня 2025 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на підставі Іпотечного договору від 31 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А., Договору відступлення прав заставодержателя (іпотекодержателя) за договорами застави від 23 червня 2018 року; Договору факторингу № 23/06-03 від 23 червня 2018 року; рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу від 30 серпня 2018 року; вимоги від 22 серпня 2018 року.

17 грудня 2019 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ОСОБА_3 укладено Договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 451. Продаж вказаного нерухомого майна здійснено за 269 514 грн.

25 липня 2024 року відповідно до наказу № 55-к перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у ТОВ «ВІН ФІНАНС».

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 09 травня 2025 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу квартири від 26 квітня 2024 року.

Наполягаючи на задоволенні позову, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 зазначали, що сума заборгованості перед та ПАТ «Кредобанк» за кредитним договором, визначена постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2020 року становила 180 338 грн 13 коп. Оскільки вартість іпотечного майна складала 269 514 грн, а 90% вартості предмета іпотеки - 242 562 грн 60 коп, різниця між його вартістю та заборгованістю складає 62 224 грн 47 коп (242 562 грн 60 коп. - 180 338 грн 13 коп). Посилаючись на ст. 37 Закону України «Про іпотеку», позивачі просили стягнути 62 224 грн 47 коп., що є перевищенням вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 575 ЦК України визначає, що іпотекою є застава нерухомого майна, яке залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України «Про іпотеку», тут і надалі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» визначає, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин статтю 37 Закону України «Про іпотеку», яка визначає право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, розмір перевищення 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, врахував вартість предмета іпотеки на час реєстрації права власності за відповідачем на іпотечне майно та розмір заборгованості за кредитним договором, визначений постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2020 року.

Водночас, суд помилково вважав, що загальний розмір заборгованості за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року, визначений постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2020 року становить 180 338 грн 13 коп.

Із змісту вказаної постанови вбачається, що заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2016 року суд змінив в частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором.

Таким чином, стягнув солідарно з боржника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_1 (в межах шестимісячного строку, визначеного законом для пред`явлення вимоги до поручителя), 180 338 грн 13 коп. заборгованості за кредитним договором від 31 липня 2014 року.

Відповідно, з ОСОБА_2 , як позичальника, стягнуто 13 941 грн 42 коп. заборгованості за вказаним договором.

Отже, загальна сума стягнутого боргу за постановою Миколаївського апеляційного суду на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року, склала 194 279 грн 55 коп.

Суд першої інстанції на ці обставини справи уваги не звернув.

Оскільки станом на 16 грудня 2019 року загальна вартість предмета іпотеки становила 269 514 грн (що сторонами не оспорюються), а 90 % від цієї суми 242 562 грн 60 коп, а заборгованість за кредитним договором складає 194 279 грн 55 коп. (що встановлено судовим рішенням), на користь позивачів підлягає відшкодуванню 48 283 грн 05 коп., як перевищення 90 % вартості іпотечного майна (242 562 грн 60 коп - 194 279 грн 55 коп), тобто кожному по 24 141 грн 52 коп.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір заборгованості за кредитним договором від 31 липня 2014 року, визначений на час укладення Договору факторингу із відступленням прав грошової вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами (23 червня 2018 року) становив 343 866 грн 90 коп, на увагу не заслуговують.

У постанові Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2020 року у справі № 489/7130/15-ц за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором від 31 липня 2014 року, встановлено, що 22 жовтня 2015 року Банк звернувся з вимогою до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року, яка станом на 17 червня 2015 року, становила 194 279 грн 55 коп, з яких: 172 617 грн 44 коп - залишок за кредитом, 18 173 грн 42 коп - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 3 488 грн 69 коп пеня (а.с.17).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Отже, рішення суду у справі № 489/7130/15-ц є преюдиційним і свідчить про те, що Банк, звернувшись з позовом до суду 22 жовтня 2015 року про дострокове повернення кредитних коштів, реалізував право на пред`явлення вимоги, чим змінив з 30 липня 2024 року (строк дії кредитного договору) на 22 жовтня 2015 року (строк звернення до суду з позовом) строк виконання зобов`язань за кредитним договором від 31 липня 2014 року, чим втратив можливість нараховувати проценти за користування коштами, а розмір фактично зафіксованої заборгованості позичальника ОСОБА_2 перед кредитором становив 194 279 грн 55 коп.

Встановлено, що до розрахунку заборгованості у розмірі 343 149 грн ТОВ «ВІН ФІНАНС» включило заборгованість по відсоткам, станом на 01 червня 2018 року, виходячи з відсоткової ставки, обумовленої кредитним договором. Тоді як, право ТОВ «ВІН ФІНАНС» нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом припинилось після пред`явлення до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 вимоги про дострокове стягнення кредиту.

Отже, відповідальність іпотекодавців при задоволенні позову Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення процентів, встановлених кредитним договором, нарахованих ТОВ «ВІН ФІНАНС» після зміни строку кредитування, суперечить наведеним вище правовим нормам, не передбачена умовами пункту іпотечного договору від 31 липня 2014 року.

Позивачі вважали, що виконання зобов`язання щодо повернення безпідставно одержаних грошей прострочено, а тому на ці кошти просили нарахувати інфляційні втрати та 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України .

Відповідно до статей 509, 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про існування у відповідача перед позивачами невиконаного грошового зобов`язання, та правильно визначив правову природу виникнення цього зобов`язання.

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено обов`язок іпотекодержателя відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя у разі набуття права власності на предмет іпотеки.

Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Аналогічне положення закріплене в частині четвертій статті 334 ЦК України, згідно з якою права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Отже, грошове зобов`язання відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя виникає в момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, вартість якого перевищує вартість забезпечених іпотекою вимог.

Умовами пункту 5.4.2 іпотечного договору від 31 липня 2014 року передбачено, у випадку продажу предмета іпотеки, розподіл виручки між Іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається Іпотекодавцям.

Як встановлено апеляційним судом, державна реєстрація права власності за відповідачем на квартиру АДРЕСА_1 , відбулась 22 травня 2019 року.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 просили стягнути інфляційні втрати та три відсотки річних за період прострочення, починаючи з 16 грудня 2019 року по 13 листопада 2024 року.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів, які становлять різницю між вартістю квартири та розміром вимог іпотекодержателя, суд першої інстанції вірно вважав, що наявні підстави для нарахування 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, починаючи саме з 17 грудня 2019 року по 13 листопада 2024 року ( в межах заявлених вимог).

Натомість суд припустився помилки здійснивши розрахунок від суми 62 224 грн 47 коп, яку вважав простроченою, замість 48 283 грн 05 коп.

За наведеного, з ТОВ «ВІН ФІНАНС» на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 слід стягнути 3% річних за період з 17 грудня 2019 року по 13 листопада 2024 року, розмір яких становить 7 112 грн 02 коп, а також 32 127 грн 90 коп інфляційних втрат.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «ВІН ФІНАНС» щодо відсутності підстав для нарахування у період воєнного стану 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України , є помилковими.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:

(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;

(2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Касаційним судом зроблено висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що:

на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/8349/22);

на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23).

Водночас, законодавець в пункті 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не передбачив особливостей у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) грошового зобов`язання щодо повернення коштів, які становлять різницю між вартістю квартири та розміром вимог іпотекодержателя.

Враховуючи, що спірні правовідносини виникли з інших підстав, не пов`язаних з наданням кредиту чи позики, тому відповідач не звільняється від передбаченої статтею 625 ЦК України відповідальності, про яку йдеться у пункті 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного стану.

Оскільки висновок суду в частині визначення розміру шкоди не відповідає фактичним обставинам справи, вказаним положенням матеріального права, то оскаржуване рішення відповідно до п.п. 3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК в цій частині слід змінити.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції змінює рішення, підлягають перерозподілу судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Із матеріалів справи видно, що при подачі позову до суду в електронній формі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулись із вимогами майнового характеру, сплативши 968 грн 96 коп (1 211 грн 20 коп х 0,8 коефіцієнт).

Тому, із врахуванням обсягу задоволених вимог (79%) та виходячи із положень частин першої, третьої ст. 141 ЦПК України, п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з ТОВ «ВІН ФІНАНС» на користь позивачів слід стягнути 765 грн 48 коп, судового збору за подачу позовної заяви, тобто кожному по 382 грн 74 коп.

При подачі апеляційної скарги ТОВ «ВІН ФІНАНС» сплачено 1 453 грн 44 коп. судового збору, тоді як мав сплатити 1 816 грн 80 коп. Недоплачена сума судового збору становить 363 грн 36 коп, яка підлягає стягненню з ТОВ «ВІН ФІНАНС» в дохід держави.

Враховуючи, що апеляційна скарга задоволена частково (21%), на користь ТОВ «ВІН ФІНАНС» з позивачів слід стягнути 381 грн 53 коп судового збору, тобто з кожного по 190 грн 76 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» задовольнити частково.

Рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2025 року змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог у розмірі 24 141 грн 52 коп., 3% річних у розмірі 3 556 грн 01 коп., інфляційні втрати у розмірі 16 063 грн 95 коп. та 382 грн 74 коп. судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог у розмірі 24 141 грн 52 коп., 3% річних у розмірі 3 556 грн 01 коп., інфляційні втрати у розмірі 16 063 грн 95 коп. та 382 грн 74 коп. судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» на користь держави 363 грн 36 коп. судового збору за апеляційну скаргу.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» по 190 грн 76 коп. судового судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді:

Повне судове рішення складено 29.01.2026 р.