Дата документу 28.01.2026
Справа № 334/3227/25
Провадження № 2/334/156/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

Дніпровський районний суд м. Запоріжжя складі:

Головуючого судді Гнатка О.М.

При секретарі Якущенко Е.Р.

За участі представника позивача Пивоварова В.І.

Представника відповідача Скользнєвої В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат,

ВСТАНОВИВ:

До Дніпровського районного суду м. Запоріжжя надійшов позов ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Позов обґрунтований наступним.

24.07.2007р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно якого, банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 89600 швейцарських франків, що еквівалентно 375983,01гр., з виплатою процентної ставки - 9,99 відсотків річних, та з терміном повернення кредиту - до 24.07.2017р.

В забезпечення виконання вищевказаних зобов`язань банк уклав з відповідачкою ОСОБА_2 , договір поруки № 0/11 від 24.07.2007р., відповідно до умов якого, поручитель взяла на себе зобов`язання перед банком відповідати по борговим зобов`язанням позичальника.

12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу відповідно до якого, в тому числі, відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 0. Таким чином , ТОВ «Кей-колект» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 по договору кредиту та ОСОБА_2 по договору поруки.

У зв`язку з неналежним виконанням умов Кредитного Договору та виникненням заборгованості ТОВ «Кей-Колект» звернулось до суду щодо примусового стягнення заборгованості.

Рішенням Ленінського райсуду м. Запоріжжя від 16.11.2012 року у справі № 2-3691/11 (провадження 2/814/574/2012) задоволено позовні вимоги ТОВ «Кей-Колект» та вирішено стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 24.07.2007р. (кредит, відсотки та пеня) - 879847,06 грн.

На сьогоднішній день Відповідачами рішення суду в повній мірі не виконано, залишок боргу складає 657064,56 грн.

Загальна сума 3 % річних та інфляційних втрат, понесених ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», у наслідок прострочення Відповідачами сплати заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту та Рішенню суду складає:

за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року (включно), за прострочення сплати заборгованості, сума 3 % річних, становить: 126023,27 грн.

за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року (включно), понесених у наслідок прострочення заборгованості, сума інфляційних втрат, становить: 415609,34 грн.

Позивач просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь: ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» заборгованість у сумі 541632,61 грн., з яких: сума 3 % річних, в розмірі: 126023,27 грн., сума нарахованих інфляційних втрат, в розмірі: 415609,34 грн.

В судовому засіданні представник позивач підтримав позовні вимоги.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні вказала на те,що нарахована заборгованість за період з 02.04.2017 року по 30.06.2020 року є незаконно, адже відбувалася в період дії карантину та відповідно до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки (пені, штрафу). Щодо стягнення інфляційних витрат, то слід зазначити, що предметом, укладеного між сторонами договору є грошові кошти в швейцарських франках, а тому інфляційні втрати не підлягають стягненню.

За вказаних обставин вважають обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення 3% річних за період з 2.04.2017 року по 30.06.2020 року в розмірі 85731,05 грн. В іншій частині вимог слід відмовити.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 24.07.2007р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно якого, банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 89600 швейцарських франків, що еквівалентно 375983,01гр., з виплатою процентної ставки - 9,99 відсотків річних, та з терміном повернення кредиту - до 24.07.2017р.

В забезпечення виконання вищевказаних зобов`язань банк уклав з відповідачкою ОСОБА_2 , договір поруки № 0/11 від 24.07.2007 р., відповідно до умов якого, поручитель взяла на себе зобов`язання перед банком відповідати по борговим зобов`язанням позичальника.

12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу відповідно до якого, в тому числі, відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 0. Таким чином , ТОВ «Кей-колект» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 по договору кредиту та ОСОБА_2 по договору поруки.

Рішенням Ленінського райсуду м. Запоріжжя від 16.11.2012 року у справі № 2-3691/11 (провадження 2/814/574/2012) задоволено позовні вимоги ТОВ «Кей-Колект» та вирішено стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 24.07.2007р. (кредит, відсотки та пеня) - 879847,06гр.

На сьогоднішній день Відповідачами рішення суду в повній мірі не виконано, залишок боргу складає 657064,56 грн.

Зазначені обставини: наявність грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду, розмір заборгованість за грошовим зобов`язанням на момент звернення з позовом до суду сторонами визнається та не оспорюється.

Рішення суду по справі № 2-3691/11 (провадження 2/814/574/2012) не виконується у повному обсязі відповідачами у період з моменту постановлення рішення по дату подачі цього позову, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. (Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц).

У зв`язку з чим, позивачем було розраховано, виходячи із загальної суми заборгованості борг у розмірі 541632,61 грн., з яких: сума 3 % річних, в розмірі: 126023,27 грн., сума нарахованих інфляційних втрат, в розмірі: 415609,34 грн., за період з 2 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині 5 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/13238/18, від 30 березня 2016 у справі № 6-2168цс15.

Відповідачами доказів щодо виконання рішення суду не надано.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).

Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 Цивільного кодексу України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.

За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.

Законодавство можевизначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.

Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.

Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.

Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року.

Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.

Підсумовуючи, суд зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

Отже, оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не спливла, то перебіг цього строку є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).

За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим. Доводи відповідачів про безпідставність нарахування позивачем інфляційних втрат та трьох процентів річних протягом зазначеного періоду спростовуються викладеними висновками.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Тому вимоги щодо стягнення 3% річних підлягають задоволенню.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти».

Аналізуючи наведені норми матеріального права, правові висновки Верховного Суду, необхідно дійти висновку про те, що грошове зобов`язання це - цивільне правовідношення, в якому праву вимоги кредитора кореспондує юридичний обов`язок боржника здійснити відповідний платіж, тобто вчинити дію, що полягає у передачі грошей.

У справі, що розглядається, боржник отримав кредит за договором в іноземній валюті швейцарських франках.

Тобто предметом укладеного між сторонами договору кредиту є іноземна валюта, яку боржник зобов`язався повернути банку.

Водночас заборгованість за договором кредиту на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2012 року у справі № 2-3691/11, ухваленого за позовом кредитора, який пред`явив позов про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у гривнях, стягнута з боржника в гривнях без застосування валютної прив`язки чи еквіваленту суми боргу в іноземній валюті.

Ураховуючи наведене, кредитор, який, користуючись наданим йому процесуальним правом, визначив заборгованість за валютним кредитом у пред`явленому ним позові у національній валюті - гривні, що була задоволена судом та стягнута з боржника у цій валюті, має право за частиною другою статті 625 ЦК України на нарахування інфляційних втрат на таку заборгованість боржника за весь час прострочення виконання ним грошового зобов`язання.

Близького за змістом висновку щодо права кредитора на нарахування індексу інфляції у разі визначення ним зобов`язання в національній валюті - гривні дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 у справі № 340/385/17. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 жовтня 2021 року у справі № 310/7482/17, від 19 травня 2022 року у справі № 127/17882/15-ц, від 08 грудня 2022 року у справі № 921/542/20, від 26 квітня 2023 року у справі № 462/109/21.

З урахуванням наведеного позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення позову, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в сумі 6499,56 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 223, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» суму в розмірі 541632,61 грн., з яких: сума 3 % річних за період з 2 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року - 126023,27 грн., сума нарахованих інфляційних втрат за період з 2 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року - 415609,34 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» судовий збір в розмірі 3249,78 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» судовий збір в розмірі 3249,78 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Гнатюк О. М.