КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/2859/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2026року місто Київ

справа № 760/16722/25

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Таргоній Д.О., Голуб С.А.

за участю секретаря судового засідання -Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Коробенка С.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання рішення органу приватизації та свідоцтва про право власності недійсними, скасування записів про державну реєстрацію права власності,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року позивач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просив:

визнати недійсним рішення органу приватизації - розпорядження Відділу приватизації державного житла управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської РДА в місті Києві від 16 вересня 2024 року №48802 про приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Відділом приватизації державного житла управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської РДА в місті Києві від 16 вересня 2024 року на ім'я ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 ;

скасувати записи від 18 вересня 2024 року про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за відповідачами.

Одночасно з поданням позовної заяви, позивачем було подано заяву про забезпечення позову, в якій остання просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на:

квартиру, загальною площею 39,4 кв.м, житловою площею 26,7 кв.м, що розташована в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Обгрунтовуючи вказану заяву позивач посилався на те, що він з дитинства проживав та був зареєстрований у спірній квартирі.

Вказував, що під час запровадження воєнного стану в Україні він тимчасово перебував за кордоном як біженець, а відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ініціювали приватизацію квартири без його участі, що, на його думку, порушило його права.

Зазначав, що існує реальна загроза відчуження спірного майна відповідачами до винесення судового рішення, що може унеможливити виконання рішення суду та відновлення його прав на житло.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року заяву позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено.

Встановлено заборону на відчуження квартири, загальною площею 39,4 кв.м, житловою площею 26,7 кв.м, що розташована в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що факт проживання позивача з дитинствау спірній квартирі є спірним та не підтвердженим жодним доказом, що потребує встановлення під час розгляду справи.

Вказував, що відповідач ОСОБА_1 вважає, що судом першої інстанції було здійснено невиправдане втручання в її право власності.

Зазначав, що навіть якщо припустити гіпотетичну можливість виявлення у відповідача ОСОБА_1 бажання відчужити належне їй єдине помешкання, в якому вона та члени її сім`ї постійно мешкають від часу народження й по цей день, то зробити це у неї швидко не вийде адже в помешканні зареєстрована неповнолітня дитина.

Посилався на те, що подана заява про забезпечення позову не ґрунтується на будь-якому доказі окрім як на припущеннях.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшла заява, в якій останній просив розглядати справу у його відсутність та відсутність ОСОБА_1 , вимоги апеляційної скарги задовольнити.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову тавстановллюючи заборону на відчуження квартири, що розташована в АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до неможливості відновлення порушених прав позивача, зокрема його права на участь у приватизації спірного житла.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Правова природа та загальні принципи щодо забезпечення позову закріплені в Главі 10 ЦПК.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимогти, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову в справі, рішення в якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення в справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Як вбачається з матеріалів справи,позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання рішення органу приватизації та свідоцтва про право власності недійсними, скасування записів про державну реєстрацію права власності.

Позов обгрунтовував тим, що він проживав та був зареєстрований у квартирі що розташована в АДРЕСА_1 .

Вказував, що у вересні 2022 року поки він знаходився за кордоном як біженець під час воєнного стану в Україні, відповідачі звернулися до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом про визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року у справі №760/13472/22 його визнано таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням відмовлено. У задоволенні позову третьої особи ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням відмовлено.

Зазначав, що під час розгляду справи №760/13472/22 в усіх судових інстанціях відповідачі виписали його з спірної квартири та здійснили приватизацію квартири.

Посилався на те, що при здійсненні приватизації квартири були порушені його права, оскільки він проживав у квартирі та був у ній зареєстрований з народження.

Порушуючи питання про забезпечення позову, позивач посилався на те, що існує реальна загроза відчуження спірного майна відповідачами до винесення судового рішення, що може унеможливити виконання рішення суду та відновлення його прав на житло.

Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК Україниє достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи спір між сторонами виник з приводу визнання рішення органу приватизації та свідоцтва про право власності недійсними, скасування записів про державну реєстрацію права власностіщодо квартири АДРЕСА_1 , а відтак колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом встановлення заборони на відчуження квартири, що розташована в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000.

Застосований судом першої інстанції вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Отже, на час розгляду справи в суді першої інстанції існувалодостатньо обґрунтоване припущення, що відповідачі, як співвласники спірного майна, можутьрозпорядитися ним, зокрема відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, що у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що подана заява про забезпечення позову не ґрунтується на будь-якому доказі окрім як на припущеннях, колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються обставинами справи, з яких вбачається, що між сторонами існує спір щодо визнання рішення органу приватизації та свідоцтва про право власності недійсними, скасування записів про державну реєстрацію права власності на квартиру, що розташована в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000.

При цьому, слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було здійснено невиправдане втручання в право власності ОСОБА_1 , колегія суддів відхиляє, оскільки в даному випадку втручання у право власності відповідачів у вигляді встановлення заборони на відчуження квартири, що розташована в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000 здійснене згідно із законом і є пропорційним переслідуваній меті, оскільки здійснене для захисту прав і свобод інших осіб, зокрема позивача. При цьому, відповідач ОСОБА_1 не позбавляється права володіння та користування спірним майном.

Оскільки, ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Головуючий:

Судді: