справа № 619/7185/25
провадження № 2-ві/619/1/26
УХВАЛА

Іменем України

27 січня 2026 року м. Дергачі

Суддя Дергачівського районного суду Харківської області Коваленко Н.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Пруднікової О.В. від розгляду цивільної справи № 619/7185/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності,

Суть питання, що вирішується ухвалою.

У провадженні Дергачівського районного суду Харківської області знаходиться зазначена цивільна справа ( головуючий суддя Пруднікова О.В.).

26.01.2026 ОСОБА_1 звернулась до суду через систему «Електронний суд» із заявою про відвід судді Пруднікової О.В. та просила задовольнити заяву про відвід судді Пруднікової Олександри Валеріївни від розгляду цивільної справи № 619/7185/25 на підставі пункту 5 частини першої статті 36 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з наявністю обставин, що викликають обґрунтований сумнів у її неупередженості, об`єктивності та безсторонності; усунути суддю Пруднікову О.В. від подальшої участі у розгляді справи № 619/7185/25 як таку, чия професійна поведінка, встановлена об`єктивними зовнішніми фактами та підтверджена аналізом судової практики, створює критичний рівень недовіри з позиції розумного та поінформованого спостерігача у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; передати справу № 619/7185/25 для повторного автоматизованого розподілу між іншими суддями суду, які не мають ознак упередженості та здатні забезпечити заявнику право на незалежний, безсторонній та справедливий суд; визнати, що наведені у заяві обставини не є проявом незгоди з процесуальними рішеннями судді або оцінкою її правової позиції у іншій справі, а становлять об`єктивно зафіксований комплекс фактів професійної поведінки судді, який формує обґрунтований страх упередженості та втрату суспільної довіри до судді як представника судової влади України.

Заява мотивована тим, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 23.10.2025, ухваленим суддею Прудніковою О.В. відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до держави російська федерація, що має усі ознаки дисциплінарних проступків, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 106, п. 4 ч. 1 ст. 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та які у своїй сукупності формують об`єктивні та обґрунтовані сумніви у здатності судді здійснювати правосуддя неупереджено і безсторонньо у будь-якій справі, зокрема у справі № 619/7185/25.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 26 січня 2026 року заявлений ОСОБА_1 відвід судді Пруднікової О.В. визнано необґрунтованим, справу передано для визначення судді в порядку статті 33 ЦПК України - для розгляду заяви про відвід.

26 січня 2026 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями питання про відвід судді Пруднікової О.В. та розгляд заяви про відвід судді в порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України, передано судді Коваленко Н.В.

Відповідно до ч. 8 ст. 40 ЦПК України суд вирішує питання про відвід судді без повідомлення учасників справи.

Частиною 7 ст. 40 ЦПК України визначено, що питання про відвід вирішується невідкладно. Вирішення питання про відвід суддею, який не входить до складу суду, здійснюється протягом двох робочих днів, але не пізніше призначеного засідання по справі.

Мотиви, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд.

Дослідивши зміст заяви про відвід, вважаю, що підстав для задоволення заяви про відвід судді Дергачівського районного суду Харківської області Пруднікової О.В. немає, оскільки доводи заявника не свідчать про існування обставин, які викликають сумнів у неупередженості, об`єктивності та безсторонності зазначеного судді.

Вирішення питання про відвід судді підпадає під сферу дії статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Наявність обставин, що виключають участь судді в цивільному судочинстві (стаття 36 ЦПК) в даному конкретному випадку охоплюється поняттям «безсторонність», в сенсі статті 6 параграфу 1 Конвенції і має визначатися «суб`єктивною оцінкою», на підставі особистих переконань та поведінки конкретного судді у конкретній справі - тобто, жоден з членів суду не має проявляти будь-якої особистої прихильності або упередження, та «об`єктивною оцінкою» - тобто, чи були у судді достатні гарантії для того, щоб виключити будь-які законні сумніви з цього приводу. У межах об`єктивної оцінки має бути визначено, чи наявні факти, що можуть бути перевірені, які породжують сумніви щодо неупередженості суддів. У цьому зв`язку навіть зовнішні ознаки мають певне значення. Вирішується питання довіри, яку суди в демократичному суспільстві мають вселяти суспільству і, перш за все, сторонам у процесі (пункт 81 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Салов проти України»).

Статтями 36, 37 ЦПК України передбачені підстави для відводу (самовідводу) судді.

Згідно ч.1 ст.36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Обставини, які зазначені у заяві про відвід, є необґрунтованими. Заява не містить вмотивованих обставин, які викликають сумнів в об`єктивності, неупередженості та безсторонності судді.

Зі змісту заяви про відвід вбачається, що сумніви у об`єктивності, неупередженості та безсторонності у заявника виникли з підстав незгоди з процесуальними рішеннями судді у справі №619/7168/24, хоча сам заявник і зазначає, що викладені у заяві обставини не стосуються незгоди заявника з процесуальними рішеннями судді, змістом судового рішення у іншій справі чи правовою позицією судді як такою, проте з тексту заяви вбачається саме незгода з рішенням суду, що зазначаються у фразах:

«Рішенням судді Дергачівського районного суду Харківської області Пруднікової Олександри Валеріївни від 23.10.2025 у справі № 619/7168/24 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/131505887 ) відмовлено у задоволенні позовної заяви громадянина України ОСОБА_3 до держави - окупанта російської федерації»;

«Ухвалюючи рішення іменем України у цивільній справі № 619/7168/24 за позовом громадянина України ОСОБА_3 до держави російської федерації про відшкодування шкоди, суддя Пруднікова О.В. умисно або щонайменше внаслідок грубої професійної недбалості допустила сукупність системних, очевидних та юридично неприйнятних порушень норм національного та міжнародного права, які у своїй сукупності призвели до фактичного позбавлення позивача права на ефективний судовий захист...»;

«Суддя, визнавши у мотивувальній частині рішення факт збройної агресії російської федерації, факт руйнування майна позивача внаслідок бойових дій, наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями держави-агресора та шкодою, а також наявність у позивача права на компенсацію, водночас дійшла до абсурдного та внутрішньо суперечливого висновку про відмову у задоволенні позову «через недоведеність розміру шкоди», чим допустила грубе логічне та юридичне свавілля, несумісне з принципом верховенства права …»;

«Суддя Пруднікова О.В. умисно або з очевидною грубою недбалістю підмінила предмет доказування, незаконно поклавши на позивача обов`язок доводити не реальний розмір шкоди, а виключно наявність спеціального «експертного висновку» або судової експертизи, чого прямо не передбачено ані статтями 76, 81, 89 Цивільного процесуального кодексу України, ані статтею 1192 Цивільного кодексу України, яка імперативно встановлює, що розмір шкоди визначається відповідно до реальної вартості відновлювальних робіт»;

«Суддя також грубо порушила принцип оцінки доказів у їх сукупності, закріплений у статті 89 ЦПК України, оскільки в матеріалах справи наявні: акт комісійного обстеження пошкодженого об`єкта, звіт технічного обстеження, експертний висновок первинної фіксації стану майна, матеріали кримінального провадження за статтею 438 КК України, фотодокази, а також зведений кошторисний розрахунок вартості відновлення. У сукупності ці докази беззаперечно підтверджують як факт шкоди, так і її розмір, проте суддя умисно проігнорувала доказовий масив…»

«Особливо цинічним та правовим нігілізмом є те, що суддя, усвідомлюючи, за її власними твердженнями, «відсутність експертної оцінки», не скористалася своїм обов`язком сприяти встановленню істини, не призначила судову експертизу за власною ініціативою…»

«Суддя Пруднікова О.В. також допустила грубе порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки, визнавши факт знищення майна внаслідок дій держави-агресора, фактично відмовила у будь-якому механізмі компенсації, чим позбавила позивача реального змісту його права власності…», тощо.

Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді не може бути підставою для відводу (ч. 4 ст. 36 ЦПК України). Суд вважає за необхідне звернути увагу на помилковість аргументу позивача про те, що сумніви щодо упередженості судді є підставою для його виходу з процесу.

Так у рішенні 15 жовтня 2009 року у справі «Мікаллеф проти Мальти» ЄСПЛ вказав, що «будь-який суддя щодо якого наявна достатня підстава (legitimate reason) побоювання відсутності неупередженості повинен усунутись» (Micallef v. Malta, заява № 17056/06, § 98). У рішенні від 15 липня 2005 року у справі ж «Межнаріч проти Хорватії» ЄСПЛ звернув увагу на те, що «слід визначити, чи існують, окрім поведінки судді, факти, які можна встановити, які можуть викликати сумніви щодо його неупередженості. Це означає, що, вирішуючи питання про те, чи є в тій або іншій справі достатня підстава (legitimate reason) побоюватися, що конкретному судді бракує неупередженості, позиція відповідної особи є важливою, але не є визначальною» (Meznaric v. Croatia, заява № 71615/01, § 31).

Згідно роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 10 Постанови № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади», процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом, відповідно, незгода сторони з винесеним суддею судовим рішенням, а так само прийняття суддею процесуальних рішень, розгляд суддею клопотань сторін по справі, не може бути підставою для відводу судді, а має наслідком право сторони на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

При цьому, незгода особи, яка бере участь у справі, з процесуальними діями судді під час судового розгляду справи є підставою для оскарження прийнятих за результатами розгляду справи рішень в апеляційному чи касаційному порядку. Оцінку процесуальним діям суду можуть надавати лише суди вищих інстанції.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Розуміння змісту права на справедливий суд згідно із частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає справедливий і публічний розгляд справи кожної особи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо її прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно, частина перша статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» розкриває право на справедливий суд в Україні як гарантію кожному захисту його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

У контексті наведених зобов`язань держави перед особою, пунктом 1 частини сьомої статті 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддя зобов`язаний своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.

Таким чином, вирішення питання щодо надання оцінки аргументам сторони належить до дискреційних повноважень головуючої судді у справі, яка зобов`язана вживати дієвих заходів задля дотримання права учасників справи, гарантованого ст. 6 Конвенції, з урахуванням балансу інтересів сторін.

Решта доводів сторони відповідача не свідчать про наявність обставин, що викликають сумнів у неупередженості та об`єктивності судді при розгляді даної справи.

Головна мета відводу - гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи. Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

Саме тому не може бути підставою для відводу судді заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними і допустимими доказами.

Частиною 1 статті 129 Конституції України встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Як зазначалося вище, підстави для відводу (самовідводу) судді визначені статтею 36 ЦПК України.

З огляду на нормативний зміст пункту 5 частини 1 статті 36 ЦПК України відвід судді може бути заявлений й з інших підстав, відмінних від перелічених у пунктах 1 - 4 частини першої цієї ж статті. У будь-якому разі оцінюватися має саме те, чи викликають певні обставини розумний сумнів у неупередженості або об`єктивності судді у стороннього спостерігача.

Суд звертає увагу на те, що стандарт безсторонності ґрунтується, насамперед, на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно з законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручань, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово "неупереджений" передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.

Варто зауважити, що жодна норма національного права не визначає зміст нормативної конструкції «неупередженість («безсторонність») судді», а тому під час з`ясування основних критеріїв неупередженості суд вважає за потрібне керуватися джерелами міжнародного права, зокрема принципами, сформульованими у практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції має встановлюватися згідно з:

(і) "об`єктивним критерієм", який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи є очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Своєю чергою вирішальне значення має саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною;

(іі) "суб`єктивним критерієм", який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність. Тому особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів іншого.

У п.п.104-106 рішення Європейського суду з прав людини від 09 січня 2013 року по справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11) зазначено, що як правило, безсторонність означає відсутність упередженості та необ`єктивності. Згідно з усталеною практикою Суду існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: (і) суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та (іі) об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (див., серед інших, рішення у справах «Фей проти Австрії» (Fey v. Austria), від 24 лютого 1993 року, Series А № 255, пп. 28 та 30, та «Веттштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland), заява № 33958/96, п. 42, ECHR 2000-ХІІ).

Проте між суб`єктивною та об`єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати об`єктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (об`єктивний критерій), а й може бути пов`язана з питанням його або її особистих переконань (суб`єктивний критерій) (див. рішення у справі «Кіпріану проти Кіпру» (Kyprianou v. Cyprus) [ВП], заява № 73797/01, п. 119, ECHR 2005-ХІІІ). Отже, у деяких випадках, коли докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді отримати складно, додаткову гарантію надасть вимога об`єктивної безсторонності (див. рішення від 10 червня 1996 року у справі «Пуллар проти Сполучного Королівства» (Pullar v. the United Kingdom), п. 32, Reports 1996-III).

У цьому відношенні навіть вигляд має певну важливість - іншими словами, «має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється». Адже йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (див. рішення від 26 жовтня 1984 року у справі «Де Куббер проти Бельгії» (De Cubber v. Belgium), Series A, № 86).

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі тощо).

Водночас як указано в Бангалорських принципах поведінки судді від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23, об`єктивність судді є потрібною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті ухваленого рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його ухвалення.

Сприйняття об`єктивності визначається за допомогою критерію "розумного спостерігача". У разі, коли є підстави передбачати, що суддя є необ`єктивним (з різних причин) - це дискредитує суспільну довіру до судової влади. Тому суддя мусить уникати будь-яких дій, які дають підставу передбачати, що на його рішення можуть вплинути сторонні чинники, зокрема такі як зацікавленість у розв`язанні конкретної справи. З огляду на це навіть прояви неупередженості мають значення.

Тому коли сторони стверджують про те, що судді необ`єктивні, питання про наявність фактичного упередження не має значення, адже "правосуддя не тільки має бути здійснене, але й сприйматися як очевидно і без сумніву здійснене". Іншими словами, коли виникає питання про відвід, значення має не те, чи справді у судді є усвідомлене або неусвідомлене упередження, а те, чи виникла б у розумної та належним способом поінформованої особи підозра про існування такого упередження. У цьому сенсі обґрунтована підозра в упередженості не просто заміняє докази, яких бракує, чи доказовий засіб для встановлення вірогідності неусвідомленого упередження, а є виявом пильнішої уваги до іміджу правосуддя, тобто домінантної зацікавленості громадськості в тому, щоб існувала впевненість у чесності процесу.

Одночасно суд підкреслює, що не можуть бути підставою для відводу суддів заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами. Тому відвід має бути вмотивований, тобто в ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Надаючи оцінку обґрунтованості заяви про відвід головуючого судді Пруднікової О.В. у даній справі, суд також бере до уваги те, що окрім переліку обставин, які є безумовними підставами для відводу судді, у процесуальному законі також зазначені й виняткові випадки, за яких заявлення відводу apriori не може бути підставою для застосування цього процесуального інституту.

Крім того, у заяві про відвід не наведено фактів прояву суддею Пруднікової О.В. поведінки, яка б свідчила про її упередженість чи небезсторонність у цій справі.

Отже, аргументи, якими ОСОБА_1 мотивує свою заяву про відвід судді , не викликають обґрунтованих сумнівів у об`єктивності судді, оскільки немає жодних доказів, які містили б належні, достатні, допустимі та достовірні дані щодо порушення гарантій неупередженості судді Пруднікової О.В. як з погляду «суб`єктивного критерію», так і з погляду «об`єктивного критерію», якими керується у своїй процесуальній діяльності Європейський суд з прав людини.

Інших обставин, визначених статтею 36 чи статтею 37 ЦПК України, які б свідчили про особисту упередженість судді Пруднікової О.В. або її необ`єктивність під час розгляду даної справи у заяві не вказано, а суд під час розгляду заяви таких обставин також не встановив.

За таких обставин суд відмовляє у задоволенні заяви про відвід судді Пруднікової О.В.

Згідно з ч. 11 ст. 40 ЦПК України за результатами вирішення заяви про відвід суд постановляє ухвалу.

Частиною 1 ст. 41 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення заяви про відвід судді, який розглядає справу одноособово, справа розглядається в тому самому суді іншим суддею, який визначається у порядку, встановленому статтею 33 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 261 ЦПК України ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Частиною 2 ст. 353 ЦПК України передбачено, що заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 36, 40, 258-261, 353 ч. 2 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Пруднікової О.В. від розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності - залишити без задоволення.

Ухвала окремо від рішення суду оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її підписання суддею.

Суддя Н. В. Коваленко