ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/2269/25 Номер провадження 22-ц/814/709/26Головуючий у 1-й інстанції Алтухова О. С. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Ванда А.М.,

з участю представника позивача - адвоката Дарморіс О.М., відповідачки ОСОБА_1 , представника третьої особи - Кукурудзи Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою в його інтересах представником - адвокатом Дарморіс Оксаною Маркіянівною,

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 серпня 2025 року, постановлене суддею Алтуховою О.С. (повний текст складено 27 серпня 2025 року),

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Саранчуківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, Служба у справах дітей Саранчуківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

02.05.2025 ОСОБА_2 звернувся в суд із указаним позовом, у якому просив позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування підстав позову зазначає, що із 10.12.2011 перебував у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_1 , який розірвано рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12.06.2018 (справа №539/1036/18).

Сторони мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після їх розлучення залишився проживати разом із батьком, позивачем, за адресою: АДРЕСА_1 .

Із жовтня 2022 року відповідачка припинила приймати участь в утриманні сина, у зв`язку із чим за заявою позивача 14.11.2022 Бережанським районним судом Тернопільської області видано судовий наказ (справа №2-н/539/35/2022), яким зі ОСОБА_1 на його, ОСОБА_2 , користь стягуються аліменти на утримання їх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06.10.2022 і до досягнення дитиною повноліття.

Зазначає, що відповідачка після розірвання шлюбу сторін виїхала проживати до Австрії, участі у його вихованні не приймає, його життям не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання сина не надає, тим самим ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Із підстав викладеного, вважає, що позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , буде відповідати його якнайкращим інтересам дитини.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20.08.2025 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Рішення міськрайонного суду вмотивовано тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, доцільність застосування якого у цій справі недоведена належними та беззаперечними доказами.

Позивач, в інтересах якого діє представник - адвокат Дарморіс О.М., оскаржив рішення міськрайонного суду в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції змінити, доповнивши його резолютивну часину абзацом наступного змісту: «Відповідачку ОСОБА_1 попередити про необхідність змінити ставлення до виховання дитини- ОСОБА_3 і покласти на Саранчуківську сільську раду, як орган опіки та піклування, контроль за виконанням ОСОБА_1 батьківських прав».

Із підстав, раніше викладених у позовній заяві, цитуючи вимоги статті 155, 164 СК України, доводить, що відповідачка тривалий час не спілкується із сином, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не забезпечує матеріальні потреби.

Обставини викладеного підтверджуються показаннями свідків. Зокрема, свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , сусіди позивача, підтвердила, що відповідачку бачили дуже давно або взагалі не бачили, а також, що вихованням малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , займається батько.

Просить врахувати покази свідка ОСОБА_7 , яка у 2020 році була директором школи, де навчається неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а із 2023 року є вчителем української мови і літератури, та позитивно характеризує батька учня, позивача.

Вважає, що поза увагою міськрайонного суду залишилися пояснення самого неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надані в присутності психолога, та який підтвердив, що з матір`ю майже не спілкується, давно її не бачив, змалечку живе із батьком. Просить врахувати, що останній суду повідомив, що заблокував матір у телефоні, пояснивши це тим, що вона йому бреше і інколи ображає. За кордоном у мами був двічі, конфліктів з нею не було. Проте одного разу чоловік матері «взяв його за шкірку» і виніс за поріг. Малолітній син сторін також підтвердив, що речі, які йому передавала матір, не підійшли йому за розміром, а тому він їх не носить, а одного разу купила планшет. Декілька разів вона пропонувала йому приїхати до неї, але він відмовився.

Вважає, що відповідачка не надала доказів, які б підтверджували об`єктивну неможливість її приїзду до сина із за кордону, а також неможливість забрати сина із собою на проживання поза межами України у зв`язку із збройної агресією російської федерації проти України.

Натомість, суд першої інстанції постановив оскаржуване рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки суд не попередив відповідачку про необхідність змінити її ставлення до виховання дитини і не поклав на відповідний орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 13.10.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 20.10.2025.

18.01.2026 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив відповідачки на апеляційну скаргу, який апеляційним судом до уваги не приймається, як поданий поза межами строку, визначеного ухвалою суду про відкриття апеляційного провадження.

У суді апеляційної інстанції представник позивача та третьої особи доводи апеляційної скарги підтримали, наполягаючи на її задоволенні.

Відповідачка проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, у судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, що з огляду на положення ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу-, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 ; його батьками є: ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 ./а.с.12 т.1/

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12.06.2018 (справа №539/1036/18) шлюб, зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лубни Лубенського міськрайонного управління юстиції Полтавської області, актовий запис №512 між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 - розірвано./а.с.13 т.1/

Позивач ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 ./а.с.14 т.1/

14.11.2022 Бережанським районним судом Тернопільської області видано судовий наказ (справа №2-н/539/35/2022), яким стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06.10.2022 і до досягнення дитиною повноліття./а.с.15 т.1/

Постановою головного державного виконавця Лубенського ВДВС у Лубенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Поліщука В.О. від 07.12.2022 відкрито ВП №70494146 з примусового виконання судового наказу, виданого 14.11.2022 Бережанським районним судом Тернопільської області (справа №2-н/539/35/2022) про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06.10.2022 і до досягнення дитиною повноліття./а.с.17 т.1/

08.01.2024 Саранчуківською сільською радою складено Акт обстеження, яким установлено, що ОСОБА_2 зареєстрований і проживає разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3 у АДРЕСА_1 . Власником житлового будинку у якому проживає сім`я є ОСОБА_2 . Батько самостійно здійснює виховання і догляд за малолітнім сином./а.с.20-23 т.1/

09.01.2024 начальником служби у справах дітей Саранчківської сільської ради складено довідку №08/01-10, якою підтверджено, що на утриманні та вихованні ОСОБА_2 перебуває неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з ним. Батько самостійно здійснює виконання батьківських обов`язків та забезпечує дитину./а.с.19 т.1/

12.06.2024 головним державним виконавцем Лубенського ВДВС Поліщуком В.О. складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_8 , яка станом на 01.06.2024 склала 64985,00 грн./а.с.18 т.1/

Директором та класним керівником Саранчуківського ліцею складено позитивну характеристику на учня 6 класу ОСОБА_3 , у якій, серед іншого зазначено, що ОСОБА_9 ретельно опікується батько ОСОБА_2 . Бере безпосередню участь у вихованні та навчанні сина, постійно цікавиться навчанням і поведінкою сина. Співпрацює з батьківством колективом класу. Мати участі у вихованні дитини не приймає./а.с.24 т.1/

Рішенням виконавчого комітету Саранчуківської сільської ради від 25.02.2025 №17 затверджено висновок органу опіки та піклування сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно її малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.25-28 т.1/

Відповідачка заперечила проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина, надавши: фотодокази на підтвердження спілкування із сином; висновок Бережанської РДА про недоцільність надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_3 за кордон на період зимових канікул до матері ОСОБА_8 ; історію транзакцій до банку ОСОБА_10 на підтвердження вчинених нею переказів за період із 01.05.2018 по 15.06.2024, отримувачем за яким є ОСОБА_11 /а.с.46-112 т.1/

Судом першої інстанції заслухано пояснення:

- малолітнього ОСОБА_3 , надані у присутності психолога, який пояснив, що приїхав з батьком до суду, щоб позбавити матір батьківських прав. З мамою він майже не говорить, давно не бачив. Змалечку живе з батьком. Заблокував маму в телефоні, вона йому багато бреше і деколи обзиває. За кордоном у мами був два рази, конфліктів не було в Німеччині, хоча одного разу її чоловік взяв його за шкірки і виніс за поріг. Один раз мама передала речі, але вони не підійшли за розміром. Один раз купила планшет. В 2022 році мама хотіла щоб він поїхав з нею за кордон, на що він спочатку погоджувався, а потім відмовився. Мама йому декілька разів пропонувала приїхати до неї, але він відмовлявся;

- психолога КУ «Центр професійного розвитку педагогічних працівників Бережанської міської ради» ОСОБА_12 , яка суду пояснила, що проводила з ОСОБА_9 декілька бесід. На першій зустрічі з дитиною було важко встановити контакт, потім ОСОБА_9 розговорився, розповів про школу, про бабусю, проте коли вона запитала про маму, то він відмовився продовжувати розмову. На другій зустрічі він розказав, що мама часто не тримає слова, коли він їй телефонує, то вона зайнята. У дитини на маму образа, він вважає, що його обманюють, його не цінують. ОСОБА_9 сказав, що він не спілкується з мамою, він її заблокував в телефоні. Також сказав, що він розуміє позбавлення батьківських прав як те, що він постійно буде жити з батьком і мама його чіпати не буде, не буде його обманювати. На думку психолога, у Артура дуже велика образа на маму;

- свідка ОСОБА_13 , суду пояснила, що позивача знає давно, вони проживають поруч. Батько займається вихованням дитини, ОСОБА_9 доглянутий, нічого поганого вона сказати не може. Матір дитини вона ніколи не бачила, і нічого сказати не може;

- свідка ОСОБА_4 суду пояснила, що позивач її сусід. Його жінку вона бачила ще вагітною. Батько привіз дитину до села маленьким, коли той повинен був йти до першого класу. Матір вона не бачила, батько повністю займається сином;

- свідка ОСОБА_5 суду пояснила, що мешкає з позивачем на одній вулиці, а відповідачку ніколи не бачила. Батько виховує дитину сам;

- свідка ОСОБА_6 суду пояснив, що позивач його сусід. Він працює вчителем в школі. Маму дитини бачив дуже давно, коли ОСОБА_9 був ще в початковій школі. Тоді він бачив як мама приходила до директора школи і просила відпустити з нею дитину на два тижні;

- свідка ОСОБА_7 суду пояснила, що у 2020 році була директором школи, де навчається ОСОБА_9 . Відповідачка приїздила до школи, щоб написати заяву, оскільки хотіла забрати дитину на два тижні для відпочинку. Із 2023 року свідок вчитель української мови та літератури. Зазначила, що ОСОБА_9 дуже добрий хлопчик, здібний, брав участь в олімпіадах, конкурсах, за що вона дуже хоче похвалити батька дитини.

Відмовляючи у позбавленні ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітнього сина, міськрайонний суд виходив із того, що надані позивачем докази не доводять факт свідомого нехтування нею батьківськими обов`язками чи жорстокого поводження з дитиною. Натомість, як письмові докази, так і показання допитаних свідків, підтверджують лише ту обставину, що малолітній ОСОБА_9 проживає з батьком (позивачем), який створив всі належні умови для виховання та розвитку сина, постійно спілкується з педагогами, цікавиться шкільним життям дитини тощо.

У той же час, відповідачка надала докази, які підтверджують факт спілкування з дитиною за допомогою застосунку Viber, факт спільного відпочинку до 2022 року, придбання нею подарунків, перерахування коштів позивачу із зазначенням призначення платежу «засоби на проживання» з 2018 року по червень 2024 року, а також факт спілкування із вчителем у початковій школі за допомогою застосунку Viber. Такі докази у своїй сукупності свідчать про те, що до 2024 року спілкування з дитиною відбувалось систематично. Також міськрайонним судом враховано, що матір вчиняє дії для налагодження контакту та зацікавлена в участі у житті дитини.

Наданий органом опіки та піклування висновок про доцільність позбавлення матері батьківських прав, міськрайонний суд до уваги не взяв, указавши, що після звернення батька дитини (12.02.2025), і до надання висновку (26.02.2025), орган опіки і піклування не попереджав матір про її поведінку та наслідки, зокрема і крайні, які вона може мати, про необхідність брати достатню участь у житті дитини, не оцінив обставини неучасті матері у вихованні дитини, та заходи, які відповідач вчинила для налагодження стосунків, а виконав лише функцію констатації факту неучасті матері у житті дитини та рекомендував до застосування крайній спосіб обмеження права матері на участь у житті та вихованні дитини.

Із огляду на викладене, міськрайонний суд дійшов висновку, що висновок органу опіки і піклування суперечить інтересам дитини на повноцінну сім`ю та увагу від обох батьків, та інтересам матері, поведінка якої вказує на небайдужість до долі сина і намагання налагодити стосунки між нею та сином. Натомість озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки не завжди може відповідати її інтересам та може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона через малолітній вік неспроможна надавати правильну оцінку.

Із підстав викладеного, враховуючи необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема, в частині її права на спілкування з матір`ю та збереження зв`язків із нею, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до відповідачки такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами першим, другим статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Наведений обов`язок ним не виконано, а тому за правилами частини 4 статті 12 ЦПК України він несе ризик настання наслідків із цим пов`язаних.

Суд першої інстанції, проаналізувавши динаміку розвитку сімейної ситуації, надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам і дійшов правильного висновку про відсутність достатніх підстав для застосування такого виключного заходу, як позбавлення відповідачки батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги, що при постановленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції безпідставно не попередив відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, колегія суддів відхиляє. Оскільки у справі, що переглядається не встановлені обставини винної поведінки матері та свідомого нехтування нею своїми обов`язками.

Твердження сторони позивача правильність таких висновків не спростовують та зводяться до загального цитування норм матеріального права безвідносно до фактичних обставин цієї справи, за якої відсутньою є гостра соціальна необхідність у позбавленні матері її батьківських прав по відношенню до малолітнього сина, та, як передумова, доцільність попередження її про необхідність змінити ставлення до виховання сина. При цьому сам факт перебування відповідачки за кордоном (внаслідок життєвих обставин) хоча і створює певні труднощі у налагодженні стосунків між матір`ю та малолітнім сином, але не свідчить про її самоусунення від виховання та утримання сина.

Із наявних у справі доказів убачається, що відповідачка заперечує проти позбавлення її батьківських прав, вказуючи, що не втратила інтересу до малолітнього сина та вживає заходи для встановлення порядку її спілкування з сином, що свідчить про її зацікавленість у прийнятті участі у його житті.

Також апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не відповідає інтересам малолітнього сина.

Посилання сторони позивача у доводах апеляційної скарги на висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 , колегія суддів відхиляє. Оскільки цей висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення матері батьківських прав.

Висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. Натомість, та обставина, що ОСОБА_1 перебуває за кордоном, не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

При цьому колегія суддів ураховує, що позивач при розгляді спору не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів малолітнього сина сторін.

Також колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 не виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і її поведінка не була предметом розгляду компетентних органів. Підстав для попередження її суддом про необхідність змінити ставлення до виховання дитини в межах заявленого спорку, апеляційним судом не установлено. При цьому колегією суддів враховано позицію відповідачки при розгляді спору та прийняті нею заходи для пошуку можливостей для спілкування з сином, які переконливо свідчать про небайдужість та інтерес ОСОБА_1 до сина, бажання брати активну участь у його житті, що виключає підстави для задоволення позову.

Апеляційний суд також зауважує, що висловлене малолітнім сином сторін у суді небажання спілкуватися з матір`ю, саме по собі не свідчить про ухилення останньої від виконання батьківських обов`язків та наявність підстав для позбавлення її батьківських прав. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду 06.03.2024 у справі №150/137/23 (провадження № 61-14891св23).

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у справі №553/449/20 постанова від 04.04.2024 сформував правову позицію, за змістом якої простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів. Особливо в ситуації, коли батько наполегливо вказував, що він хоче відновити та розвивати стосунки зі своїми дітьми.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до припущень, а тому колегією суддів до уваги не приймаються. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в його інтересах представником - адвокатом Дарморіс Оксаною Маркіянівною, - залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 серпня 2025 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23.01.2026.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак