справа №176/2638/25
провадження №2/176/106/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2026 року Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Волчек Н.Ю.,

з участю секретаря с/з Владімірової А.Ю.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Жовті Води цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи Жовтоводсько-П`ятихатський відділ державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетрвоської області, Державне підприємство «Сетам» про визнання права власності та зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В:

07 липня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із даним позовом, де просить, визнати за ним право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , частини квартири АДРЕСА_2 , частини квартири АДРЕСА_3 , частини квартири АДРЕСА_4 та зняття арешту з цієї частини зазначених квартир.

В обґрунтування своїх вимог вказує, що з відповідачкою ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з 13.08.1983 року. За час перебування у шлюбі ними придбано нерухоме майно, зокрема квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_5 та АДРЕСА_4 . У Жовтоводсько-П`ятихатському відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської област Південного міжрегіонального управління Мінстерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № 55489952 з виконання виконавчого листа № 176/2516/15 виданого 09.11.2017 Апеляційним судом Дніпропетровської області про стягнення з його дружини (відповідачки по справі) ОСОБА_2 , боргу в розмірі 100012,77 грн. Стягувач ПАТ КБ «ПриватБанк». В рамках даного виконавчого провадження 19.03.2025 року державним виконавцем винесено постанову, якою накладено арешт на нерухоме майно боржника ОСОБА_2 , а саме, спірні квартири, які знаходиться за адресою АДРЕСА_6 . Далі йому стало відомо, що спірні квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 виставлені на електронні торги. Вважає, оскільки спірні квартири є спільною сумісною власністю подружжя, їх відчуження в тому числі і на публічних торгах без його згоди порушують його право як співвласника на вільне користування і розпорядження нерухомим майном, що змусило його звернутися до суду з даним позовом.

Разом з позовом подана заява про забезпечення позову, шляхом зупинення продажу арештованого майна, а саме квартири АДРЕСА_7 та АДРЕСА_4 , що зареєстровані на ім`я його дружини, ОСОБА_2 , до набрання законної сили рішення суду за його позовом про визнання права спільної сумісної власності та зняття арешту з майна.

Ухвалою судді від 09 липня 2025 року, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Ухвалою судді від 05 серпня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження, постановлено розгляд справи проводити в загальному позовному провадженні.

Ухвалою суду від 13 листопада 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Суду пояснив, що з відповідачкою перебуває у зареєстрованому шлюбі з 1983 року. Під час шлюбу ними разом придбані спірні квартири АДРЕСА_7 та АДРЕСА_4 , які були зареєстровані на ім`я його дружини ОСОБА_2 (відповідачки по справі). Вказані квартири є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому зазначив, що його дружиною ОСОБА_2 в АТ «ПриватБанк» з його відома в інтересах сім`ї був взятий іпотечний кредит під квартиру АДРЕСА_8 . В якому році був оформлений іпотечний кредит не пам`ятає. Кредит погашався вчасно, але згодом з підняттям курсу доллара США в них не було можливості вчасно сплачувати кредит, в звя`зку з чим банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за даним іпотечним кредитом, який задоволено та стягнуто заборгованість з ОСОБА_2 в розмірі 10012,77 грн. Далі, відкрито виконавче провадження в рамках якого накладено арешт на спірні квартири без врахування часток що належать йому, оскільки квартири придбані у шлюбі. Також зазначає, що вказані спірні квартири не були предметом іпотечного договору, і арешт накладений неправомірно. На його переконання, постанова про накладення арешту та проведення процедури примусової реалізації на прилюдних торгах є незаконними, так як частка вказаних квартир належить йому на праві власності, оскільки були придбана за час його перебування в шлюбі із відповідачкою. Враховуючи зазначене, позивач просив суд визнати за ним право власності на частку спірних квартир та зняти арешт, накладений на частку цих квартир.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала, погоджується з думкою позивача про те, що спірні квартири є їх спільною власністю, оскільки придбані у шлюбі. Також зазначила, що нею був укладений договір з АТ КБ «ПриватБанк», на виконання умов вказаного договора нею було частково сплачено заборгованість. У подальшому через фінансові труднощі не мала змоги оплатити заборгованість, тому АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до неї з позовом до суду про стягнення заборгованості. Апеляційним судом Дніпропетровської області АТ «КБ «ПриватБанк» видано виконавчий лист про стягнення з неї заборгованості у розмірі 100012,77 грн. Постановою державного виконавця від 19.06.2025 року, було описано та арештовано майно, а саме квартири АДРЕСА_1 , 13,14 та АДРЕСА_4 , які є спільною власністю подружжя. Тому вважає, що в даному випадку державний виконавець наклавши арешт на вказане майно, порушив права її чоловіка позивача по справі, на користування і розпорядження майном, тобто, спірними квартирами.

Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» в судові засідання свого представника не направили. Про день та час розгляду справи повідомлен своєчасно належним чином. Відзив до суду не надали.

Треті особи, Жовтоводсько-П`ятихатський відділ державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетрвоської області, Державне підприємство «Сетам» в судові засідання не з`являлись. Причини неявки суду невідомі. Про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно належним чином. Пояснень, щодо позовної заяви до суду не направили.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства, вислухавши позивача, відповідача, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

У судовому засіданні із досліджених копії свідоцтва про шлюб, судом безспірно встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13 серпня 1983 року, який зареєстрований відділом РАЦС м. Житомир, про що в Книзі реєстрації актів про одруження було зроблено актовий запис № 1366 від 13.08.1983 року.

Під час сумісного проживання та перебування у зареєстрованому шлюбі позивач з відповідачкою на спільні кошти подружжя придбали у власність нерухоме майно квартири АДРЕСА_9 , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу квартири від 20.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Кубай Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1389, копією Договору купівлі-продажу квартири від 22.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дудник Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4198, копією Договору купівлі-продажу квартири від 20.03.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Кубай Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 846, копією Договору купівлі-продажу квартири від 07.02.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Морозюк В.О., зареєстрованого в реєстрі за № 360.

Також, судом встановлено, що в Жовтоводсько-П`ятихатському відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської област Південного міжрегіонального управління Мінстерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № 55489952 з виконання виконавчого листа № 176/2516/15-ц виданого 09.11.2017 Апеляційним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_2 (відповідачки по справі) боргу в розмірі 100012,77 грн. Стягувач ПАТ КБ «ПриватБанк».

19.03.2025 державним виконавцем Жовтоводсько-П`ятихатським відділ державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської област Південного міжрегіонального управління Мінстерства юстиції (м. Одеса) Кіфаровою В.В. зроблино опис та арешт майна, а саме квартир АДРЕСА_9 . /а.с.10-13/

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України.

Судом встановлено, що спірне майно, а саме квартири АДРЕСА_9 придбано сторонами в період шлюбу, тобто це нерухоме майно є спільною сумісною власністю позивача та його дружини ОСОБА_2 (відповідача по справі).

Також, суд звертає увагу, що на нерухоме спірне майно звернуто стягнення у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов`язання за кредитним договором, укладення якого погодив ОСОБА_1 , про що також наголосив у судовому засіданні.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-72цс19).

У постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, керуючись, зокрема, положеннями пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, частини третьої статті 13 ЦПК України, зазначив, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалено судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Вказана правова позиція знайшла свій розвиток, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 (провадження № 61-30545св18), від 09 лютого 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17), від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц (провадження № 61-45301св18), від 04 березня 2020 року у справі № 753/15957/18 (провадження № 61-11376св19), від 30 листопада 2022 року у справі № 135/1682/16-ц (провадження № 61-7702св22).

Так, арешт спірних квартир відбувся у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань, що виникли з кредитного договору, який було укладено у період перебування позивача та відповідача, ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_2 як позичальник погоджувала укладення цього правочину із чоловіком - позивачем по справі, ОСОБА_1 , про що було зазначено останнім під час судового розгляду.

Таким чином, грошові кошти за цим кредитним договором за згоди ОСОБА_1 були отримані в інтересах сім`ї, отже, зобов`язання із їх повернення виникли у обох з подружжя.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин та вирішуючи спір, суд повинен керуватися як завданням судочинства, так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, враховує, що позивач, звернувшись до суду із цим позовом у період здійснення державним виконавцем виконавчих дій на виконання судового рішення про стягнення боргу з його дружини, просив визнати право власності на майно, на яке виконавцем накладено арешт, що може свідчити про вчинення таких дій з метою ускладнення або унеможливлення реалізації нерухомого майна в рахунок погашення боргових зобов`язань боржника перед кредитором на виконання судового рішення.

Вказані обставини свідчать про недобросовісність дій позивача з приводу визнання права на 1/2 частку спільного майна подружжя. За обставин цієї справи принцип обов`язковості до виконання остаточного судового рішення переважає інтереси позивача.

Аналогічного висновку у справі з подібними правовідносинами дійшов Верховний Суд у постанові від 02 лютого 2022 року у справі № 607/3269/21 (провадження № 61-19506св21).

Підсумовуючи зазначене, суд вважає, що з огляду на встановлені у справі обставини, а саме накладання арешту на спірні квартири та оголошення електронних торгів АТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 за кредитним договором, про існування якого було відомо її чоловіку, ОСОБА_1 , визнання права власності на 1/2 частку вказаного нерухомого майна за останнім унеможливить реалізацію цього майна в рахунок погашення боргових зобов`язань боржника перед кредитором на виконання судового рішення.

Щодо вимоги про зняття арешту, накладеного на 1/2 частки нерухомого майна - квартири АДРЕСА_9 , слід зазначити наступне.

Як зазначив позивач у судовому засіданні, йому було відомо про укладання його дружиною ОСОБА_2 договору з АТ КБ ПриватБанк за умовами якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті доларів США. При цьому останній зазначив, що такий правочин відповідав інтересам сім`ї.

Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на її майно, та її чоловіка, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі №337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18).

Норма частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» розрахована на ті випадки, за яких вимогу про визнання права власності та про зняття з нього арешту заявляє особа, яка є одноосібним власником або співвласником подільної речі.

Очевидно, що хибним було б тлумачення, яке б допускало можливість для одного із співвласників в спільній сумісній власності вимагати зняття арешту із неподільної речі в цілому чи навіть допускати конструкцію зняття арешту із «частки в спільній сумісній власності».

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Приватноправовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про визнання права власності на частку нерухомого майна та зняття арешту з майна) не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання судового рішення про стягнення боргу.

Установивши, що на момент отримання кредитних коштів від банку ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, грошові кошти отримані за спільним волевиявленням подружжя в інтересах сім`ї, суд дійшов висновку про те, що зняття арешту з майна, арештованого через невиконання спільних боргів подружжя, може порушити права стягувачів у виконавчому провадженні, де ОСОБА_2 є боржником.

Доводи ОСОБА_1 про те, що спірні квартири не були предметом іпотеки, тому на них не може бути накладений арешт з метою погашення заборгованості, суд відхиляє.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частиною першою статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Отже, арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосовувати для забезпечення примусового реального виконання виконавчого документа.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів та виконувалися (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

З огляду на відсутність доказів добровільного виконання судового рішення у справі № 176/2516/15-ц, у застосуванні арешту майна боржника станом на 19.03.2025 року існувала об`єктивна необхідність.

Позивач не довів, що подружжя не несе відповідальності за спільним зобов`язанням усім своїм майном, тому арешт квартир АДРЕСА_9 для виконання спільних боргів подружжя є законним.

Суд також враховує, що спірні квартири АДРЕСА_10 були виставлено на торги, про що позивачу відомо, однак дій на погашення боргу дружини не вчинив.

Отже, оспорення позивачем законності арешту спірного майна є намаганням вивести арештоване майно з-під процедури його примусової реалізації, що суперечить принципу добросовісності.

Таким чином, зняття арешту із частини спірних квартир може порушити права інших осіб, які є стягувачами у виконавчому провадженні, де відповідач, ОСОБА_2 , є боржником.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає.

Суд розподіляє судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, та у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати на відповідача не покладаються.

Згідно ч.9 ст. 158 ЦПК України, у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Керуючись ст. 10, 12, 13, 81, 83, 141, 258, 263, 265, 268, 354-356 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи Жовтоводсько-П`ятихатський відділ державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетрвоської області, Державне підприємство «Сетам» про визнання права власності та зняття арешту з майна, відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову застосовані відповідно до ухвали Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 09 липня 2025 по справі № 176/2638/25 про забезпечення позову. Скасувати зупинення продажу арештованого майна , а саме квартир АДРЕСА_9 , що зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Жовтоводського міського суд

Дніпропетровської області Н.Ю. ВОЛЧЕК