ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 січня 2026 року

м. Харків

справа № 638/5593/24

провадження № 22-ц/818/680/26

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Тичкової О.Ю., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря Муренченко С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 29 липня 2025 року, постановлене суддею Цвіра Д.М.,

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави України в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову посилається на те, що позивач проходив дійсну військову службу в Збройних Силах України на посаді викладача кафедри тактики (зенітних частин і підрозділів малої дальності та ближньої дії) факультету озброєння (та бойового застосування зенітних частин і підрозділів малої дальності та ближньої дії) (1 факультету) Харківського військового університету. Згідно наказу Головнокомандувача Військ Протиповітряної оборони від 08.10.2004 року № 0119 був звільнений у запас у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та на підставі наказу начальника Харківського військового університету (по стройовій частині) від 20.10.2004 № 721 виключений зі списків особового складу університету з 20.10.2004 року.

З 21.10.2004 року перебуває на пенсійному обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримую пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII

Зазначає, що з 01.08.2008 року ГУПФУ в Харківській області систематично порушує його конституційне право на отримання пенсії у встановленому чинним законодавством України розмірі.

Вказує, що витратив більше 8 років свого життя на судову тяганину з Державою Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, яка продовжує порушувати його права і на сьогоднішній день. Вказане свідчить про систематичне порушення Державою Україна конституційного права на соціальний захист, а саме, права на отримання пенсії у встановленому чинним законодавством розмірі, що знаходить своє підтвердження у судових рішеннях по справам № 2-а-42/2010, 638/21757/14-а (в порядку виконання рішення справа №638/10188/15-а), 638/5794/15-а, 520/893/21, 520/3660/23 та 520/468/24.

Внаслідок протиправних дій відповідача протягом 2008-2024 років позивач позбавлений права мирно володіти своїм майном, внаслідок чого йому спричинена моральна шкода у розмірі 545 131,62 грн.

Він зазнав, та продовжує зазнавати душевних страждань, адже Держава Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області продовжує порушувати його права, а тривала судова тяганина порушує його звичайний уклад життя, змушений прикладати значних зусиль для відновлення порушених прав. Держава Україна несе за це відповідальність.

У зв`язку із вищевикладеним, просить стягнути завдану йому моральнушкодуи з держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 29 липня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди залишено без задоволення. Судові витрати віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначає, що оскаржуване судове рішення вмотивовано лише тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю пенсійного органу та моральною шкодою. Вважає, що позиція суду суперечить нормам процесуального права, а саме, ч. 4 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, згідно з якою суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Наголошує, що оскаржуване судове рішення не містить жодних доказів відсутності спричиненої моральної шкоди. Вказує, що Верховний Суд у постанові від 08.01.2025 по справі №463/7183/22 дійшов висновку, що відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. Зазначений висновок Верховного Суду можна застосувати за аналогією і до спірних правовідносин щодо систематичного порушення прав позивача Державою Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним відмовити у задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю пенсійного органу та моральною шкодою.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що відповідно до Наказу № 0119 від 08 жовтня 2004 року підполковника ОСОБА_1 звільнено у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та з залишенням на квартирному обліку для позачергового отримання житлового приміщення за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України.

З наданого позивачем Розрахунку пенсії Міністерства оборони України за вислугу років вбачається, що позивач ОСОБА_1 перебуває на пенсійному обліку.

У позовній заяві вказує, що підтвердженням протиправних дій ГУПФУ в Харківській області та порушення прав позивача є: постанова Московського районного суду м. Харкова від 09.06.2010 по справі №2-а-42/2010 (набрала законної сили 02.10.2012); постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2015 по справі №638/21757/14-а (набрала законної сили 24.09.2015); постанова Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.10.2015 по справі №638/5794/15-а (набрала законної сили 02.03.2016); рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.02.2021 по справі №520/893/21 з урахуванням постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2021; рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2023 по справі №520/3660/23 (набрало законної сили 20.06.2023); рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2024 по справі №520/468/24.

В позовній заяві також зазначає, що виплатою пенсії в неповному обсязі йому завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю та постійної судової тяганини, яка й досі потребує додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода спричинена внаслідок систематичного порушення ГУПФУ в Харківській області його конституційного права на соціальний захист та права мирно володіти належним йому майном шляхом порушення Конституції України та законів України та виплати пенсії у значно меншому розмірі, ніж встановлено чинним законодавством протягом 2008-2024 років.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Нормами статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Разом з тим, згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Предметом доказування у даній справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) відповідача, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіянням шкоди.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями (бездіяльністю). Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, у зазначеній справі суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Згідно статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконання судового рішення здійснює суд.

За змістом статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року.

Відповідно до чіткої й усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66).

В одній з перших справ проти України, в якій Європейський суд з прав людини розглядав питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень, суд нагадав свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року № 18966/02).

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України» (Antonenkov and others v. Ukraine), заява № 14183/02).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди.

У справі, яка переглядається, позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що йому завдано моральну шкоду неправомірною бездіяльністю відповідача, а саме виплатою пенсії в неповному обсязі,

Факт протиправної бездіяльності відповідача встановлено судовими рішеннями, а саме постановою Московського районного суду м. Харкова від 09.06.2010 по справі №2-а-42/2010 (набрала законної сили 02.10.2012); постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2015 по справі №638/21757/14-а (набрала законної сили 24.09.2015); постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.10.2015 по справі №638/5794/15-а (набрала законної сили 02.03.2016); рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.02.2021 по справі №520/893/21 з урахуванням постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2021; рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2023 по справі №520/3660/23 (набрало законної сили 20.06.2023); рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2024 по справі №520/468/24.

Само по собі відновлення становища позивача, яке існувало до порушень його прав шляхом ухвалення судом рішення на користь останнього про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, не може компенсувати ОСОБА_1 його немайнових втрат. Позивач був змушений самостійно доводити порушення своїх законних прав щодо отримання пенсії у належному розмірі шляхом звернення до ГУ ПФУ в Харківській області, яке, як компетентний орган, уповноважений державою на призначення, перерахунок та виплату пенсій, повинно було вжити відповідних заходів для забезпечення дотримання прав позивача, проте не виконало покладених на нього обов`язків, чим допустило бездіяльність та порушило право позивача на своєчасне та повне отримання відповідних виплат.

У подальшому, з огляду на протиправну відмову ГУ ПФУ в Харківській області, позивач був змушений оскаржувати дії та бездіяльність цього органу в порядку адміністративного судочинства. Вказані звернення та очікування позитивного рішення на свою користь тривали понад 10 років протягом цього часу він був змушений витрачати свої зусилля, відчувати безпорадність та пригніченість від дій державного органу, який має належно виконувати покладені на нього обов`язки.

Наведене є достатніми доказами того, що позивачу завдано моральної шкоди.

Чинне законодавство не містить методики чи способів обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

З урахуванням конкретних обставин справи, глибини завданої моральної шкоди, характеру та обсягу душевних страждань, яких зазнав позивач унаслідок бездіяльності державного органу, вимог розумності, добросовісності, виваженості та справедливості, тривалості моральних страждань позивача у зв`язку з розглядом його заяви щодо перерахунку пенсії та зарахування відповідного стажу, колегія суддів доходить висновку, що сума у розмірі 5 000 грн є достатньою для відшкодування моральної шкоди, завданої йому бездіяльністю ГУ ПФУ в Харківській області.

Зазначене відповідає висновкам, яких дійшов Верховний Суд у постановах Великої Палати від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц , від 14 квітня 2020 року у справі № 265/6121/18, від 27 травня 2020 року у справі № 554/8204/16-ц.

Згідно підпунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, оскільки суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення на його користь з Державного бюджету України 5 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 29 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення суду.

Позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

Ю.М. Мальований