ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2026 року місто Чернівці справа №725/8784/25

провадження №22-ц/822/71/26

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Височанської Н.К.

суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.

за участю секретаря судових засідань Факас А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради як орган опіки та піклування,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 на рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 03 листопада 2025 року, головуючий в суді першої інстанції суддя Нестеренко Є.В.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, залишення неповнолітніх дітей проживати з батьком на його самостійному утриманні та вихованні, та встановлення факту, що має юридичне значення.

Посилався на те, що 08 травня 2010 року з відповідачкою був укладений шлюб, який зареєстрований Виконавчим комітетом Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області, актовий запис № 13.

Від шлюбу у сторін народилися діти - старша донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та молодша донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які є неповнолітніми та проживають разом із позивачем.

Спільне життя з відповідачкою не склалось, спільного господарства сторони не ведуть, зникли почуття любові, взаєморозуміння та поваги, що призвело до розпаду сім`ї. Примирення між ними не можливе. Шлюбні відносини припинені, сторони проживають окремо. Подальше перебування у шлюбі є неможливим та суперечить інтересам позивача.

Зазначає, що на даний момент між ними не існує спору про місце проживання та виховання дітей, адже вони проживатимуть з батьком. Майнових спорів на даний момент між ними також немає.

Після фактичного припинення шлюбних відносин із дружиною, їх спільні діти залишилися проживати разом із ним на його утриманні та вихованні. Він як батько дітей здійснює належний догляд за ними, забезпечує всі їх життєві потреби та розвиток. Позивач зазначає, що з метою захисту прав та інтересів дітей, оформлення соціальної допомоги, отримання гарантій у сфері трудових відносин, виникла потреба у юридичній фіксації зазначеного факту.

Просив шлюб розірвати, залишити проживати неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на його самостійному вихованні та утриманні, та встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , самостійно виховує та утримує неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чернівецького районного суду міста Чернівців від 03 листопада 2025 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований 08 травня 2010 року Виконавчим комітетом Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області, актовий запис № 13.

Після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишено проживати з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на його самостійному вихованні та утриманні.

Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , самостійно виховує та утримує неповнолітніх дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1816 грн. 80 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати в сумі 605 грн. 60 коп.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ІНФОРМАЦІЯ_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 сформував в системі «Електронний Суд» апеляційну скаргу на вказане рішення суду як особою, яка не була залучена до участі у справі, з посиланням на те, що рішення у цій справі стосується їх прав та обов`язків.

Вказали, що задовольняючи позовні вимоги позивача та встановивши факт самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей у позивача виникло право на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та звернення до ІНФОРМАЦІЯ_6 із заявою про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та обов`язку ІНФОРМАЦІЯ_6 розглянути відповідну заяву та оформити відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі статті 23 Закону № 3543-XII.

Вважають, що дане рішення прямо впливає на права та обов`язки ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому виникає беззаперечне право на оскарження такого рішення в апеляційному порядку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 не визнає позовних вимог та заперечує проти них. Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

У СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Просили скасувати рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 03 листопада 2025 року у справі №725/8784/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю - за безпідставністю.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходило.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рух справи в апеляційному суді

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 11 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 26 грудня 2025 року доповнення (заяву про зменшення/збільшення розміру позовних вимог) ІНФОРМАЦІЯ_1 до апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 - залишено без розгляду.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 26 грудня 2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Службу у справах дітей Чернівецької міської ради, як орган опіки та піклування та зобов`язано їх надати Чернівецькому апеляційному суду письмовий висновок щодо доцільності/недоцільності самостійного виховання й утримання неповнолітніх дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 27 січня 2026 року справу призначено до розгляду.

02 лютого 2026 року до Чернівецького апеляційного суду надійшов витяг із рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради про надання висновку органу опіки та піклування щодо недоцільності самостійного виховання та утримання дитини та висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності самостійного виховання та утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступних висновків.

Щодо розгляду справи за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання

У судове засідання позивач, відповідачка та представник третьої особи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку (а.с.146-149, 151-152).

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кутровська Н.М. до початку розгляду справи спрямувала до суду заяву, в якій просила відкласти розгляд справи у зв`язку із необхідністю ознайомитися з матеріалами справи.

Згідно із статтею 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №755/20287/21.

Також, якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Такий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року в справі № 757/61314/18-ц, від 17 липня 2024 року в справі № 182/3021/21, від 25 червня 2024 року в справі № 496/5051/19 та інших.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Отже, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Щодо клопотання адвоката Кутровської Н.М., яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі відкрито 11 грудня 2025 року (а.с.83).

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 27 січня 2026 року справа призначена до розгляду на 14:30 год. 10 лютого 2026 року (а.с.118).

09 лютого 2026 року від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи для ознайомлення з апеляційною скаргою, матеріалами справи та для надання йому можливості укласти з адвокатом договір про правову допомогу (а.с.138).

Ухвалою колегії суддів апеляційного суду строк розгляду справи був продовжений на п`ятнадцять днів та розгляд справи був відкладений на 10:00 год. 23 лютого 2026 року.

Отже, позивач мав достатньо часу для ознайомлення з матеріалами справи та укладення договору про правову допомогу, а відповідно мав реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі.

При цьому позивач не навів обґрунтованих аргументів про неможливість з`явитися у судове засідання суду апеляційної інстанції, про яке він був завчасно повідомлений, а також міг завчасно ознайомитися з матеріалами справи, тому колегія суддів з урахуванням обізнаності позивача про розгляд справи розцінює таку його процесуальну поведінку, як таку, що спрямована на затягування розгляду апеляційної скарги поза межами розумних процесуальних строків та є недобросовісною, та відповідно до ст. 44 ЦПК України колегія суддів розцінює як зловживання процесуальним правом, а тому не вбачає законних підстав для відкладення розгляду справи та задоволення клопотання, що відповідає принципам пропорційності та рівності сторін перед законом і судом, ст.ст. 11, 12 ЦПК України.

Крім цього колегія судді враховує, що явка до апеляційного суду учасників справи не є обов`язковою, позиція позивача в справі є чіткою і зрозумілою, а тому колегія суддів вважає можливим здійснити розгляд справи за відсутності позивача, що не призведе до порушення його прав.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд апеляційної інстанції вважає необхідним відхилити клопотання про відкладення розгляду справи, справу розглянути за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи.

Конверт з судовою повісткою направленою відповідачці, повернутий до Чернівецького апеляційного суду з довідкою Укрпошти «Причина повернення: адресат відсутній за вказаною адресою».

Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України).

Представник Служби у справах дітей Чернівецької міської ради звернувся до апеляційного суду із клопотанням розглядати справу у їх відсутність.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №755/20287/21.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що сторони уклали шлюб, який зареєстрований 08 травня 2010 року Виконавчим комітетом Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області, актовий запис №13 (а.с.8).

Від шлюбу у сторін народилися діти: донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.6, 7).

02 жовтня 2025 року нотаріусом посвідчено заяву ОСОБА_2 про те, що її діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають разом з батьком та перебувають на його самостійному та одноособовому вихованні, на повному утриманні та забезпеченні. Щодо проживання дітей з батьком не заперечує. Спір з приводу проживання, виховання та утримання дітей відсутній (а.с.31).

Відповідачка ОСОБА_2 позов визнала. Просила справу розглядати за її відсутності (а.с.39).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не ведуть спільного господарства, шлюбні відносити припинені, а тому шлюб слід розірвати.

Також на момент розгляду справи відсутній спір між батьками щодо місця проживання дітей, після припинення фактичних шлюбних відносин їх спільні діти залишилися проживати разом із батьком, а тому суд вважав, що позивачем доведений факт самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей і визначив місце проживання дітей з батьком на самостійному утриманні та вихованні.

Колегія суддів частково не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Щодо порушення прав, свобод, інтересів та обов`язків особи, яка не приймала участі у справі - ІНФОРМАЦІЯ_1 та існування права на оскарження рішення суду

Статтею 129 Конституції України серед основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже конституційний принцип забезпечення апеляційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція ).

Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦПК України).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зазначено, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 127/26512/16-ц вказано, що у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті. В той же час відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. Отже у разі, якщо апеляційний суд встановить, що судовим рішенням вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, це є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

З початком війни в Україні діє правовий режим воєнного стану.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).

Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Відповідно до Положення про ІНФОРМАЦІЯ_6, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №154 від 23 лютого 2022 року, ІНФОРМАЦІЯ_6 є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Завданнями ІНФОРМАЦІЯ_6 є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, та ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, проведення заходів із взяття громадян України на військовий облік призовників, направлення громадян України для проходження базової військової служби, призову громадян на військову службу, проведення відбору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, участь у відборі громадян для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, забезпечення організації соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори до Збройних Сил, ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів з числа військовослужбовців Збройних Сил та членів їх сімей, участь у військово-патріотичному вихованні громадян, здійснення інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Порядок надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації визначений статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Зокрема, пунктом 4 частини 1 даної статті передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які самостійно виховують та утримують дитину за рішенням суду.

Під час вирішення питання, чи прийнято оскаржуване рішення про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі в справі, суд має з`ясувати, чи буде в зв`язку із прийняттям судового рішення з цієї справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому (див. постанову Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі №621/626/18).

Відповідно, позивач у цій справі є військовозобов`язаним, належить до осіб, зазначених у частині першій статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме може отримати право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі оскаржуваного рішення, що вплине на обсяг прав та обов`язків ІНФОРМАЦІЯ_6.

Приватно-правовий інструментарій (зокрема, позов щодо самостійного виховання та утримання дитини без залучення відповідного представника держави) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. У разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків держави (зокрема, військової частини).

Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.

Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.

У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.

Тобто, у цій справі позов може бути пред`явлено з метою штучного створення умов та обставин, що може бути підставою для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Отже, добросовісність сторін у справі при застосуванні способів захисту сімейних прав, інтересів дітей, з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби) може бути перевірена й оцінена лише за участю особи, на яку покладено обов`язок виконання оскаржуваного рішення.

Обставини цієї справи свідчать про те, що рішенням суду першої інстанції порушено права та інтереси саме держави, в інтересах якої може виступати, зокрема, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, суд першої інстанції вирішив питання, які стосуються повноважень ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо можливості надання позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та законного інтересу у останнього щодо мобілізації в умовах воєнного стану.

Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина 1 ст.21 СК України вказує, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України)

У ст. 5 протоколу №7 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини вказано: «Кожен з подружжя у стосунках між собою і зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування у шлюбі та у випадку його розірвання». Окрім того, чинна норма Сімейного кодексу України щодо заборони звернення з заявою про розірвання шлюбу у період вагітності дружини та наявності дитини до року є порушенням ст. 8 Європейської конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Європейський суд з прав людини у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява № 56030/07) від 12 червня 2014 року зазначив: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до ст. 8 надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом. При цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні».

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51 Конституції України).

Регулювання сімейних відносин здійснюється СК з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статі 2 СК).

Аргументи апеляційної скарги не містять обґрунтувань щодо впливу прийнятим рішенням в частині розірвання шлюбу на права та обов`язки апелянта.

У відповідності до пункту 3 частини 1 ст.362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

За наведених обставин, розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем не свідчить про вплив на права та обов`язки апелянта, а тому перегляду за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 не підлягає, а апеляційне провадження в цій частині підлягає закриттю.

Щодо позовної вимоги в частині залишення проживати дітей з батьком на його самостійному вихованні та утриманні та встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей

Заявляючи вимоги про залишення проживати дітей з батьком на його самостійному вихованні та утриманні та встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей позивач послався на те, що постала необхідність юридичної фіксації цього факту з метою необхідності оформлення документів для соціальної допомоги на дитину, знижки на сплату комунальних платежів, гарантії у сфері трудових відносин тощо.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі №753/8671/21, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі №582/18/21).

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому, позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19.

Отже, судовому захисту підлягає порушене право і таке порушення має бути обґрунтованим, а порушене право - реальним. Це означає, що праву позивача на звернення до суду за захистом порушеного права чи інтересу кореспондує обов`язок (у разі звернення до суду) обґрунтувати, у чому полягає порушене право і яким чином таке право має бути захищене (відновлене).

Наведене виснувано в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2026 року у справі №990/250/24.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин 1- 4 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною 5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої-третьої статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Водночас у частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23)).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що вимога про залишення неповнолітніх дітей проживати разом з батьком на самостійному утриманні та вихованні та вимога про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини підлягає задоволенню, оскільки спору між сторонами щодо місця проживання дітей немає і обставини самостійного утримання та виховання дітей батьком визнаються сторонами, а тому не підлягають доказуванню.

Однак, колегія суддів не погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції та вважає, що він зроблений без урахування наявних у справі доказів та обставин справи.

Так, в матеріалах справи є нотаріально посвідчена заява відповідачки про те, що вона підтверджує, що неповнолітні діти проживають з батьком на його самостійному та одноособовому вихованні, на повному утриманні та забезпеченні. Спору між сторонами щодо місця проживання дітей, виховання та утримання немає (а.с.31).

При цьому, навіть за умови того, що мати не бере участі у забезпеченні дітей та не надає матеріальну допомогу дітям, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду із позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Колегія суддів вважає, що позивачем не було надано суду доказів, які свідчать про проживання неповнолітніх дітей з позивачем на його самостійному вихованні та утриманні, не надано доказів що в питанні виховання чи утримання дітей матір не приймає участі чи умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу. Утримання та виховання дітей батьком є законним його обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що батько дітей самостійно несе витрати по їх утриманню, так і доказів того, що матір дітей таких витрат не несе. Самі лише посилання позивача на вказані обставини не підтверджують факту самостійного утримання ним дітей.

Надані позивачем докази свідчать лише про проживання дітей разом із батьком, проте відсутні докази ухилення матері від участі від виховання дітей.

Та обставина, що мати дітей проживає окремо, не свідчить про те, що позивач самостійно виховує дітей і не позбавляє матір дітей батьківських прав і не залишає дітей без материнського виховання.

Сам факт проживання дітей з батьком не підтверджує факту самостійного виховання ним дітей.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє посилання заявника на те, що проживання дітей разом із батьком є підставою для встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей.

Крім цього, в порушення вимог ст.19 СК України дана справа розглянута за відсутності висновку органу опіки та піклування.

В цій справі орган опіки та піклування фактично у розгляді справи в суді першої інстанції участі не брав, висновку щодо розв`язання спору між батьками щодо місця проживання неповнолітніх дітей та щодо участі одного з батьків у вихованні дітей не надав.

За загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини та участі одного з батьків у вихованні дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору.

Повноваження органів опіки та піклування надавати висновки, їх вид і форма деталізуються у Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок).

Зокрема, в ньому зазначено, що під час розв`язання спорів між батьками щодо прийнятті одного з батьків участі у вихованні дитини, визначенні місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.

Згідно із пунктом 74 зазначеного Порядку під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи.

У частинах четвертій - шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Тлумачення змісту зазначених приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою.

Наведені вище положення статті 19 СК та Порядку знайшли своє відображення у процесуальному законодавстві, з якого слідує, що такі органи займають самостійне процесуальне становище, беручи участь у судовій справі.

Так, згідно із частиною шостою статті 56 ЦПК України органи державної влади та місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.

Висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право.

Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили.

02 лютого 2026 року на виконання ухвали апеляційного суду, до Чернівецького апеляційного суду надійшов висновок органу опіки та піклування та рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №32/2 від 27.01.2026 року, в якому зазначено, що у зв`язку з відсутністю предмету спору між сторонами немає підстав для самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 його неповнолітніх дітей.

Враховуючи наведені обставини та приймаючи до уваги, мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати їх неповнолітні діти, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову в частині визначення місця проживання дітей з батьком, оскільки мав ухвалити рішення відмову у задоволенні цієї вимоги, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою з вказаного приводу.

Що стосується встановлення факту самостійного утримання та виховання батьком неповнолітніх дітей, то суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування всіх обставин справи, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про задоволення позову в цій частині.

Колегія суддів зауважує, що найвищим інтересам неповнолітніх дітей сторін відповідає спільна опіка (виховання та утримання) обома батьками, оскільки у матеріалах справи відсутні докази протилежного.

Апеляційний суд погоджується з доводами апелянта, що позов ОСОБА_1 в частині вимоги про залишення проживати дітей з батьком на самостійному утриманні та вихованні та в частині встановлення факту самостійного утримання та виховання дітей у цій справі є штучним, з метою створення умов та обставин, які можуть бути підставою для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

За приписами ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, рішення суду в частині залишення проживати неповнолітніх дітей з батьком на його самостійному утриманні та вихованні та в частині встановлення факту самостійного утримання та виховання батьком дітей підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову у цій частині.

Щодо розподілу судових витрат

Постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення (підпункту б пункту 4 частини 1статті 382 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 сплатив судовий збір на рішення суду за результатами розгляду трьох позовних вимог у сумі 4360,32 грн. (а.с.82).

Враховуючи результати апеляційного перегляду справи, зокрема те, що апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволено в частині розгляду двох позовних вимог, з позивача на користь апелянта підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2906,88 грн.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За приписами ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, рішення суду в частині залишення проживати неповнолітніх дітей з батьком на його самостійному утриманні та вихованні та в частині встановлення факту самостійного утримання та виховання батьком дітей підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову у цій частині.

Керуючись ст.ст.362, 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 на рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 03 листопада 2025 року в частині розірвання шлюбу - закрити.

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 03 листопада 2025 року в частині залишення проживати дітей з батьком на його самостійному вихованні та утриманні та в частині встановлення факту, що має юридичне значення - скасувати та постановити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про залишення неповнолітніх дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 після розірвання шлюбу проживати із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на його самостійному вихованні та утриманні та про встановлення факту, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , самостійно виховує та утримує неповнолітніх дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2906,88 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач: Н.К. Височанська

Судді: І.Н. Лисак

І.Б. Перепелюк