Провадження № 2-з/761/65/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Анохіна А.М.,

при секретарі Лазуренко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення доказів,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про визнання недійсним договору позики.

02 січня 2026 року через електронний суд надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення доказів у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про визнання недійсним договору позики.

Просить суд витребувати для огляду у ТОВ «Споживчий центр» () наступні докази:

оригінал електронного договору позики № 22.02.2025-100000273 від 22.02.2025 року, що відповідає вимогам ст. 13 Закону України «Про електронні

документи та електронний документообіг» та ст. 100 ЦПК України;

лог-файли інформаційно-комунікаційної системи, у якій здійснювалося підписання зазначеного договору;

відомості про процедуру автентифікації та ідентифікації користувача, що проводилася через банківські або платіжні сервіси під час укладення договору.

Вважає, що забезпечення доказів шляхом їх витребування у ТОВ «Споживчий центр» є єдиним належним і ефективним способом запобігання їх втраті або створенню перешкод у доступі до них.

За таких обставин останній звернувся до суду із відповідною заявою.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Суд, дослідивши матеріали заяви, що подана заява не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

За змістом норм ч.ч. 1-3 ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом. Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.

Згідно із вимог п.п. 4,5 ч. 1 ст. 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів повинні бути вказані докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні, а також обґрунтування необхідності забезпечення таких доказів.

Отже, забезпечення доказів - це вжиття судом заходів, направлених на закріплення і збереження доказів. Підставою забезпечення доказів є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим збирання чи подання доказів або засіб доказування може бути втрачений.

Забезпечення доказів - це оперативне закріплення у встановленому цивільним процесуальним законом порядку відомостей про факти, яке вчиняється суддею з метою використання їх як доказів при розгляді та вирішенні цивільних справ у суді. Забезпечення доказів у жодному випадку не можна ототожнювати із їх дослідженням або оцінкою. Єдина мета забезпечення доказів це їх фіксація для забезпечення можливості їх дослідження та оцінки при подальшому розгляді справи.

Розглядаючи заяву про забезпечення доказів, суд має з урахуванням обґрунтування необхідності забезпечення доказів пересвідчитися, зокрема, в тому, що зволікання з цим питанням поставить під загрозу можливість подання доказів у майбутньому (вони можуть бути знищені, пошкодженні, витратити свою доказову цінність тощо).

Системний аналіз норм статей 116 та 117 ЦПК України дає підстави вважати, що необхідність забезпечення доказів виникає, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено. Тобто забезпечення доказів це механізм не лише здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, а й насамперед запобігти їх імовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 901/845/18.

При вирішенні питання про забезпечення доказів суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення доказів; забезпечення збалансованості прав та інтересів сторін; наявності взаємозв`язку між забезпеченням доказів, витребуванням певної інформації, і предмету позовних вимог, а також запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб учасників даного судового процесу, а також те, що є наявні підстави вважати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Поряд з цим, під час розгляду заяви про забезпечення доказів шляхом їх витребування мають бути наявні підстави вважати, що відповідні документи перебувають або можуть перебувати у володінні відповідної фізичної або юридичної особи з метою дієвості такого заходу, оскільки ухвала про забезпечення доказів шляхом їх витребування є виконавчим документом та виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень (ч. 11 ст. 118 ЦПК України).

Надавши оцінку змісту заяви про забезпечення доказів з урахуванням викладених у ній обставин та доводів, судом встановлено, що заявником не конкретизовано докази, забезпечення яких є необхідним, заява не містить доказів, які б підтверджували вжиття самостійних заходів заявником для отримання інформації.

Крім того, заява не відповідає критеріям, визначеним у ч. 1 ст. 116 ЦПК України, оскільки не містить обґрунтування наявності реальних ризиків чи загроз того, що докази, можуть бути втрачені або їх збирання або подання стане згодом неможливим чи утрудненим.

За таких обставин доводи заявника про те, що не вжиття заходів забезпечення доказів може призвести до втрати доказів не є належним чином мотивованими, ґрунтуються на припущеннях.

Крім того, з поданої зави вбачається, вбачається, що фактично мета відповідної заяви зводиться до «здобуття доказів», а не їх «забезпечення», що є різними правовими поняттями та мають диференційоване правове регулювання та підґрунтя.

Згідно з ч. 5 ст. 118 ЦПК України за результатами розгляду заяви про забезпечення доказів суд постановляє ухвалу про задоволення чи відмову у задоволенні заяви.

З урахуванням викладеного, з огляду на зміст заяви, її обґрунтування, додані до неї документи, суд не вбачає підстав для задоволення відповідної заяви.

Керуючись статтями 116, 118, 258-261, 353-355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду міста Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківськи районний суд м. Києва.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Андрій АНОХІН