Справа № 602/1025/25
Провадження № 2/602/108/2026
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" січня 2026 р. м. Ланівці

Лановецький районний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Наумчука В.А., за участю секретаря судового засідання Майхрук Н.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором, -

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» (далі - ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» або Товариство або позивач) через свого представника Омельяненка Р.Р. за допомогою підсистеми «Електронний суд» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - позичальник або відповідач) про стягнення заборгованості за договором.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що 29.05.2025 Товариствота ОСОБА_1 шляхом обміну електронними повідомленнями,з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, уклали Кредитний договір № 29.05.2025-100000468, за умовами якого Товариство надало позичальнику кредит в сумі 7 500 гривень строком на 98 днів. За користування кредитом відповідач мала сплачувати проценти відповідно до фіксованої незмінної процентної ставки у розмірі 1 % за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит, а також сплатити комісію, пов`язану з наданням кредиту у розмірі 20 % від суми кредиту, що становить 1500,00 гривень, та сплатити неустойку в розмірі 75,00 гривень за кожен день невиконання/неналежного виконання зобов`язання. В обґрунтування позовних вимог про стягнення неустойки покликається на пункт 6 Розділу IV Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим вважає, що за договорами, укладеними з 24.01.2024, кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань. Всупереч умовам укладеного договору відповідач належним чином не виконав свого зобов`язання, внаслідок чого у нього станом на момент пред`явлення позову утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 20 100,00 грн, що складається: із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 7 500,00 грн, по процентам - 7 350,00 грн, комісії - 1 500,00 грн та по неустойці - 3 750,00 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача.

Також разом із заборгованістю за договором позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: сплачений судовий збір в розмірі 2 422,40 гривень.

Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористався, письмових заперечень проти позову, викладених у відзиві, до суду не подав.

Ухвалою суду від 03.11.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 02 грудня 2025 року.

Ухвалою суду від 02.12.2025 розгляд справи відкладено на 06 січня 2026 року.

Представник позивача ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» у судове засідання не прибув, однак в позовній заяві просить розгляд справи проводити за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, хоча про день, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Ураховуючи те, що відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, повторно не з`явився у судове засідання, про причини своєї неявки суду не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, то керуючись ст. 280, 281 ЦПК України суд постановив провести заочний розгляд цієї справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Згідно зі частиною другою статті 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд дослідивши та оцінивши письмові пояснення позивача у позовній заяві, інші матеріали справи, докази, які у них містяться, встановив фактичні обставини і відповідні спірні правовідносини та дійшов наступних висновків.

29 травня 2025 року ОСОБА_1 дистанційно, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, а саме: шляхом надсилання електронного повідомлення про накладання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, підписав: Пропозицію ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферту) (далі у тексті - Пропозиція), Заявку кредитного договору № 29.05.2025-100000468 (кредитної лінії), Відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 29.05.2025-100000468 (кредитної лінії), Графік платежів, що підтверджується доданими до позовної заяви належним чином засвідченими копіями зазначених документів (а.с. 14-20).

Пунктами 2.1, 2.2 Пропозиції передбачено, що електронний кредитний договір, частиною якого є дана пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), укладається кредитодавцем та позичальником в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Електронний кредитний договір складається з наступних електронних документів, які містять його істотні умови: ця пропозиція, розмішена на вебсайті кредитодавця у загальному доступі, а також в особистому кабінеті позичальника на вебсайті кредитодавця; заявка, сформована на сайті кредитодавця після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитодавцем; відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті кредитодавця, та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (кода), отриманого позичальником в повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті.

Згідно з пунктом 3.1 Пропозиції, за цим договором кредитодавець зобов`язується надати кредит позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, комісію (-ії) (якщо комісія (-ії) встановлена (-і) договором).

Станом на 29.05.2025 ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» () було зареєстроване як фінансова установа та у нього була чинна ліцензія щодо надання коштів та банківських металів у кредит, що вбачається зі змісту інформації, яка міститься на офіційному веб-сайті Національного банку України «Комплексна інформаційна система Національного банку України» за посиланням: https://kis.bank.gov.ua/ та підтверджується копією Витягу з ЄДР (а.с. 10).

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Нормами ч.2 ст. 638, ч.2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно з першим реченням частини першої статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію").

Відповідно до ч. 3, 6, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Таким чином сторони уклали кредитний договір № 29.05.2025-100000468 від 29.05.2025 (далі у тексті - Кредитний договір).

Кредитним договором встановлені наступні умови: сума кредиту -7 500,00 гривень; строк, на який надається кредит - 98 днів з дати його надання; дата повернення (виплати) кредиту - 03.09.2025; процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1 % за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит; комісія, пов`язана з наданням кредиту, - 20 % від суми кредиту та дорівнює 1 500,00 гривень, комісія розраховується шляхом множення суми кредиту на розмір комісії у відсотковому значенні, нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту; неустойка у розмірі 75,00 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.

На виконання умов Кредитного договору ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» надало ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 7 500,00 гривень шляхом їх перерахування через платіжний сервіс «іPay.ua» (ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ») на банківську картку відповідача, реквізити якої той вказав у Заявці Кредитного договору, що підтверджується листом ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» до ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» № 66-2110 від 21.10.2025 (а.с. 20 на звороті).

В матеріалах справи міститься довідка-розрахунок про стан заборгованості за Кредитним договором, надана позивачем, зі змісту якої вбачається, що станом на 22.07.2025 заборгованість ОСОБА_2 перед Товариством складає 45 750,00 грн, з яких: 15 000,00 грн - основний борг; 21 000,00 грн - проценти; 2 2500,00 грн - комісія за надання кредиту; 7500,00 грн - неустойка (а.с. 12).

Отже, 29.05.2025 між сторонами на підставі укладеного Кредитного договору виникли кредитні правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про споживче кредитування», інших актів цивільного законодавства.

Згідно з положеннями статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 1054 ЦК України на позичальника покладено обов`язок повернути кредит та сплатити проценти.

Відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування врегульовані Законом України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 №1734-VIII (далі у тексті - Закон №1734-VIII).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону №1734-VIIIзагальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з ч.2 ст.8 Закону №1734-VIIIдо загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, положення Закону №1734-VIII передбачають право кредитодавця - небанківської фінансової установи встановлювати у договорі про споживчий кредит комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, у т.ч. пов`язані з наданням кредиту та обслуговуванням кредитної заборгованості.

Суд, перевіривши правильність нарахувань сум заборгованості за тілом кредиту, процентів і комісії у доданій до позовної заяви довідці-розрахунку, дійшов висновку, що вони здійснені позивачем відповідно до умов укладеного договору та чинного законодавства: у розмірі, які передбачені Кредитним договором; суми процентів за користування кредитом нараховані у межах строку надання кредиту (з 29.05.2025 по 03.09.2025).

З огляду на наведене вище, за відсутності будь-яких інших доказів у справі щодо погашення боргу відповідачем та спростування зазначеного розміру заборгованості, суд вважає доведеним факт наявності заборгованості відповідача за Кредитним договором у розмірі 16 350,00 гривень, з яких: 7 500,00 грн - заборгованість за основним боргом; 7 350,00 грн - заборгованість за процентами, 1 500,00 грн - заборгованість за комісією.

Таким чином суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в цій частині слід задовольнити.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог у частині стягнення неустойки в розмірі 3 750,00 гривень за невиконання/неналежного виконання зобов`язання відповідачем, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 6 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1734-VIII у разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані за період, зазначений у цьому пункті, за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем.

Разом з тим, згідно з пунктом 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (також у редакції, чинній на час виникнення та існування спірних правовідносин) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 №2102-ІХ в Україні введено воєнний стан, строк дії якого неодноразово продовжувався і який триває дотепер.

Кредитний договір був укладений між позивачем та відповідачем 29.05.2025 на строк до 03.09.2025. Відповідно, за вказаний період часу позивачем нарахована неустойка за невиконання/неналежного виконання договірного зобов`язання відповідачем, тобто в період дії воєнного стану.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача неустойки, позивач покликається на рішення Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-р(II)/2020, у якому вказано на формули (принципи) подолання законодавчої колізії, а саме: „закон пізніший має перевагу над давнішим" (lex posterior derogat priori) - „закон спеціальний має перевагу над загальним" (lex specialis derogat generali) - „закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим" (lex posterior generalis non derogat priori speciali).

У зв`язку з цим позивач вважає, що у цій справі має застосовуватися норма п. 6 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1734-VIII, яка є спеціальною та пізнішою в часі нормою по відношенню до п.18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України.

Суд не може погодитися з такими доводами позивача з наступних міркувань.

Колізія норм права - це протиріччя (суперечності) або невідповідність між нормами права у нормативно-правових актах, що регулюють одні й ті самі суспільні відносини.

Логічно-граматичний аналіз вищезгаданих норм права дає підстави стверджувати про те, що обидві зазначені вище норми права регулюють одні і ті ж правовідносини (щодо відповідальності за прострочення споживачем (позичальником) обов`язків за договором про споживчий кредит), вказуючи на звільнення споживача (позичальника) від відповідальності у виді сплати неустойки (штрафу, пені) за прострочення грошового зобов`язання за договором споживчого кредиту, проте у межах різних часових періодів, що лише частково можуть співпадати.

Тобто, існує певна невідповідність між нормами права, що містяться у ЦК України (кодексі) та Законі №1734-VIII (первинному законі).

Частиною другою статті 4 ЦК України закріплено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі - закон). Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Зміни до цього Кодексу можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Цивільного кодексу України.

У своєму рішенні від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що згідно з частиною другою статті 6, частиною другою статті 19 Конституції України прийняття спеціального закону має відбуватися у спосіб, передбачений абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу (ЦК України), за яким, якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення до нього змін. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Кодексу.

Виходячи з наведеного Конституційний Суд України вважає, що невідповідність окремих положень спеціального закону положенням Кодексу не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу.

Спираючись на вищезгадану позицію КСУ, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 зроблено такий правовий висновок: якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, що має юридичну силу закону України, містять однопредметні норми, що мають різний зміст, то пріоритетними є норми ЦК України.

З огляду на викладене вище, доводи позивача про те, що за договорами, укладеними з 24.01.2024, кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань, не грунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки у випадку, коли таке прострочення тривало після 24.01.2024, однак у період дії в Україні воєнного стану, то застосовується норма пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, в силу приписів якої позичальник звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Відтак у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача суми неустойки у розмірі 3750,00 грн слід відмовити.

Отже, позов слід задовольнити частково.

Щодо розподілу судових витрат.

Позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме судовий збір в розмірі 2 422,40 гривень, сплачений ним згідно платіжної інструкції № СЦ00048496 від 22.10.2025.

Відповідно до частин першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню частково, у розмірі 81,34% від заявленої суми (16 350,00 х 100/ 20 100), то з відповідача слід стягнути судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1 970,38 гривень (2422,40 х 81,34%).

На підставі наведеного вище, статей 207, 525, 526, 629, 638, 1054, 1055, п.18 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, статті 13 Закону України «Про споживче кредитування», статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», керуючись статтями 12, 13, 89, 141, 211, 258, 259, 263-265, 273-275, 279-281, 354, 355 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» заборгованість за договором №29.05.2025-100000468 від 29.05.2025: борг по тілу кредиту - 7 500,00 грн, борг по процентам - 7 350,00 грн, борг за комісією - 1 500,00 грн, а всього 16 350,00 (шістнадцять тисяч триста п`ятдесят) гривень.

3. У решті позовних вимог - відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» судові витрати у вигляді сплаченого судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1970,38 грн (одна тисяча дев`ятсот сімдесят гривень 38 коп).

Заочне рішення може бути переглянуте Лановецьким районним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення суду в загальному порядку встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

УЧАСНИКИ СПРАВИ:

ПОЗИВАЧ: Товариство з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР», місцезнаходження: вул. Саксаганського, буд. 133-А, м. Київ, 01032, , МФО 305299, р/р НОМЕР_1 .

ВІДПОВІДАЧ: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя: В. А. Наумчук