ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/422/26 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Кочеткової І.В., Кухаря С.В., Смакотіної В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Скворцової Олени Володимирівни на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2025 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

В обґрунтування заяви вказала, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Вказаний факт підтверджується свідоцтвом про її народження №213 від 18 лютого 1955 року про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складений у м. Мелітополь міським загсом Запорізької області.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу №960 від 07 серпня 1976 року складеного міським загсом м. Мелітополя заявниця вступила у шлюб з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та змінила своє дошлюбне прізвище ОСОБА_7 на шлюбне ОСОБА_8 , яким іменується і на теперішній час. ЇЇ батьки давно померли.

ОСОБА_1 звернулася до суду за встановленням факту непридатності актового запису про своє народження, а також встановлення факту непридатності актового запису про шлюб батьків, саме у частині зазначення національності її батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки зазначене необхідно для збереження етнічного походження свого роду, відновлення та офіційно підтвердження своєї належності до болгарської національності, оформлення у подальшому онуками заявниці, які перебувають за кордоном громадянства Болгарії.

Прагнучи внести зміни або доповнення до актових записів, заявниця звернулася до Відділу ДРАЦС у Запорізькій області УДР, та отримала відповідь від 14 листопада 2025 року, відповідно до якої зміни щодо національності вносяться в актовий запис лише за постановою адміністративного суду або за рішенням місцевого суду. В спробі подати відповідну заяву до Відділу ДРАЦС у Запорізькій області УДР, спеціаліст по внесенню змін відмовилась оформлювати справу та приймати документи з тих підстав, що за результатами розгляду даного звернення все одно буде відмова відділу.

Встановлення зазначеного факту необхідно для впорядкування документів, для реалізації особистих прав підтвердження болгарського походження свого роду. Таким чином, оскільки встановлення даного факту має для заявниці юридичне значення, а встановити факт в позасудовому порядку неможливо, заявниця вимушена звернутися до суду для вирішення посталого питання.

На підставі вищевикладеного просила суд встановити факт неправильності актового запису про народження №213 від 18 лютого 1955 року відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складений у м. Мелітополь міським загсом Запорізької області, в частині зазначення національності батька заявниці. Встановити факт неправильності актового запису про укладення шлюбу №172 складеного 18.03.1953 року Мелітопольським міським Загсом Запорізької області відносно ОСОБА_3 , 1927 року народження та ОСОБА_9 , 1928 року народження у частині зазначення національності нареченого. Внести зміни в актовий запис про народження №213 від 18 лютого 1955 року про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складений у м. Мелітополь міським загсом Запорізької області, змінивши запис даними про національність батька ОСОБА_3 , з «руський або росіянин» на вірне «болгарин». Внести зміни в актовий запис №172 про укладення шлюбу складений 18.03.1953 року Мелітопольським міським Загсом Запорізької області про шлюб ОСОБА_3 , 1927 року народження та ОСОБА_9 , 1928 року народження у частині зазначення національності нареченого ОСОБА_3 , змінивши данні про національність його з «руський або росіянин» на вірне «болгарин».

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі №333/11243/25 на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ОСОБА_1 , - адвокат Скворцова Олена Володимирівна подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив невідповідність висновків викладених в ухвалі суду обставинам справи, зазначив, що заявником у заяві не зазначено про винекнення зміну або припинення яких особистих чи майнових їх прав залежить від встановлення належності до болгарської національності. Це твердження не відповідає дійсності, оскільки у заяві чітко про це не зазначено «що встановлення факту неправильності актового запису необхідно для упорядкування офіційних документів заявниці, збереження етнічного походження свого роду, для реалізації особистих прав підтвердження болгарського походження свого роду, і необхідності для оформлення внуками заявниці громадянства Болгарії». В заяві йдеться про встановлення факту неправильності актового запису, адже встановлювати факт належності до певної національності заявниці не потрібно. В неї інші цілі упорядкувати свої офіційні документи, щоб вони стали корисними для її онуків. Підставою для встановлення факту неправильності актового запису є наявність архівних документів з Державного архіву Запорізької області про народження батька заявниці у яких зазначено протилежне, ніж у послідуючих актових записах. До матеріалів справи заявницею було додано архівний витяг про народження батька заявниці ОСОБА_3 , до національності батьків його ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вказано «болгари» згідно запису про народження № 11 складеного 17 березня 1927 року відділом ЗАЦС при Строганівській сільській раді Цереводарівського району Мелітопольського округу. Також судом помилково зазначено в оскаржуваній ухвалі, що заявниця бажає внести зміни в свідоцтво про народження, таке твердження не є коректним, оскільки в свідоцтво не вносяться зміни, зміни можливо внести в актові записи громадського стану громадян. Вважає, що спірною ухвалою суду порушуються права заявниці наданій їй Законом України «Про національні меншини в Україні», оскільки обмежуються її особисті немайнові права. Такий висновок не ґрунтується на вимогах закону, не відповідає завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, а також таким, що безпідставно обмежив право заявниці на доступ до правосуддя, що призвело до порушення прав заявника оскільки встановлення такого факту має істотне значення для реалізації особистих прав людини громадянина.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, а саме шляхом надсилання судової повістки-повідомлення в електронний кабінет підсистеми «Електронний суд», що підтверджується довідками відповідального працівника апеляційного суду (а.с. 52-53), до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, від представника ОСОБА_1 , адвоката Скворцової О.В. надійшла заява про розгляд справи без їх участі, просять апеляційну скаргу задовольнити (а.с. 53).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності учасників справи.

В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Згідно пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо, зокрема заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Тому суд зробив висновок, що у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса), про встановлення факту, що має юридичне значення слід відмовити, оскільки заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 видане на російській мові, 07 серпня 1976 року ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклали шлюб, актовий запис №960 (а.с.7).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 18 лютого 1955 року, ОСОБА_5 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 у місті Мелітополь, батьками якої є батько « ОСОБА_3 » по національності руський, мати « ОСОБА_14 » по національності українка, про що складено відповідний актовий запис №213 (а.с.7 зворот).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб видане на російській мові серії та номер НОМЕР_3 , 18.03.1953 року « ОСОБА_3 » та « ОСОБА_15 » уклали шлюб, актовий запис №172, дружина змінила прізвище на « ОСОБА_7 » (а.с.22 зворот).

Відповідно до Архівного витягу Державного архіву Запорізької області Державної адміністрації Запорізької області від 03.12.2020 №01-32/29-2628, Відділ ЗАЦС при Строганівській сільській раді Цареводарівського району Мелітопольського округу маються записи про народження № 11 складений 17 березня 1927 року щодо дитини « ОСОБА_16 » чоловічої статі, народився ІНФОРМАЦІЯ_5 ; відомості про батька: « ОСОБА_17 », вік 26 років, національність « ОСОБА_18 »; відомості про матір « ОСОБА_19 », 26 років, національність « ОСОБА_18 », проживають: « ОСОБА_20 .окр.Цареводар.рай.с.Строгановка» (а.с.8).

Відповідно до Запису про народження №411 в книзі, складений 17.03.1927 року, ІНФОРМАЦІЯ_6 народився ОСОБА_21 , батько ОСОБА_22 , 26 років, національність «Болгарськ.», мати ОСОБА_19 , 26 років, національність «Болгарськ.» (а.с.8 зворот-9).

Відповідно до листа Управління державної реєстрації відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) про розгляд заяви від 14.11.2025 №48549/06.10-01-33, поданої представником адвокатом Скворцовою О., відповідно до Положення про Відділ, затвердженого наказом Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 31.03.2023 року №455/13.1-03, Відділу не наділений повноваженнями щодо прийняття та розгляду заяв про внесення змін до актових записів цивільного стану. В листі також зазначено, що з питання внесення змін відділ рекомендує клієнту адвоката особисто або через представника звернутися до будь-якого територіального відділу державної реєстрації актів цивільного стану на території України (а.с.10).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Вказаний факт підтверджується свідоцтвом про її народження №213 від 18 лютого 1955 року про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складений у м. Мелітополь міським загсом Запорізької області.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу №960 від 07 серпня 1976 року складеного міським загсом м. Мелітополя заявниця вступила у шлюб з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та змінила своє дошлюбне прізвище ОСОБА_7 на шлюбне ОСОБА_8 (а.с.6,7).

Батьки заявниці померли, батько ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 11.07.1988 року, актовий запис №975 (а.с.16), мати ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 30.08.2007 року, актовий запис №1642 (а.с.16 зворот).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (частина перша статті 315 ЦПК України).

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть (частини друга та третя статті 49 ЦК України).

Фізична особа має право на індивідуальність. Фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства (стаття 300 ЦК України).

Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку (частина перша статті 22 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану").

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18 (провадження № 14-215цс19) зазначено, що:

"питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України 31 грудня 1991 року № 24 "Про порядок зміни громадянами України національності" від, відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України "Про національні меншини в Україні". Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону "Про національні меншини в Україні". Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в справі № 810/2732/18 (провадження № 11-381апп19) вказано, що:

"19. З матеріалів справи вбачається, що особа 1, звертаючись із заявою до Миронівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, мав на меті внести зміни до актового запису про народження, зазначивши національність матері "німка", та актового запису про шлюб, зазначивши національність чоловіка " німець", у задоволенні якої позивачу було відмовлено.

22. При цьому Велика Палата Верховного Суду вважає, що поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства" в цьому випадку слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а також тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, з огляду на таке.

30. У частині першій статті 315 ЦПК наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом. Хоч за змістом частини другої цієї статті зазначений перелік не є вичерпним, проте у судовому порядку можуть бути встановлені тільки ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб (якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення).

31. Відповідно до статті 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України.

32. При цьому чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах органами державної реєстрації актів цивільного стану національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України "Про національні меншини в Україні". Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

34. Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону України "Про національні меншини в Україні".

35. Отже, національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

36. Аналогічну правову позицію Велика Палата Верховного Суду висловила, зокрема, в постанові від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18.

37. Таким чином, у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності цей спір не підлягає розгляду не лише в порядку адміністративного судочинства, а й у судовому порядку взагалі".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2023 року в справі № 216/1899/22 (провадження № 61-13225 св 22) вказано, що:

"звертаючись до суду з указаним позовом, особа 1 просив суд встановити факт неправильності записів щодо національності в актових записах цивільного стану та внести відповідні зміни, а саме: встановити факт неправильності запису про національність його матері в актовому записі про його народження та внести відповідні зміни, а також встановити факт неправильності запису про його національність в актовому записі про народження його доньки та внести відповідні зміни.

Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 810/2732/18, провадження № 11-381апп19 зроблено висновок, що "відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону України "Про національні меншини в Україні". Отже, національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу" (пункти 34, 35).

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18, провадження № 14-215цс19 та неодноразово підтриманою Верховним Судому постановах: від 30 січня 2020 року у справі № 754/7901/19 (провадження № 61-16791св19), від 18 березня 2020 року у справі № 761/36561/19 (провадження № 61-21818св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 759/13784/19 (провадження № 61-1024св20), від 30 березня 2022 року у справі № 458/1176/20 (провадження № 61-15907св21). Указане свідчить про сталість практики з розгляду подібних справ.

Заявник особа 1, звертаючись до суду з указаним позовом, фактично просив встановити його національність та національність його матері, а також внести відповідні зміни в актові записи цивільного стану. За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що справа не підлягає розгляду не лише в порядку цивільного судочинства, а й судовому розгляду взагалі, у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності, а тому обґрунтовано закрили провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України".

Суд установив, що у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності, питання, порушене заявником у поданій до суду заяві, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та судовому розгляду взагалі.

За таких обставин суд зробив обґрунтований висновок про відмову у відкритті провадження.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту апеляційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а апеляційна скарга - необґрунтованою.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Скворцової Олени Володимирівни залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2025 року про відмову у відкритті провадження залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 28 січня 2026 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Кочеткова І.В. Кухар С.В.