СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2/759/1503/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Кравченка Ю.В., за участю секретаря судового засідання Снігир Н.А., за участю представника позивача, адвокатки Петльованої Н.С., представника відповідача, адвокатки Зубчук О.Р., розглянувши в підготовчому засіданні клопотання представника відповідача про зупинення провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Святошинського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.

15 вересня 2025 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, у якій визначив розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 22 жовтня 2025 року.

У зв`язку з неявкою відповідачів підготовче засідання, призначене на 22 жовтня 2025 року, суд відклав на 03 грудня 2025 року.

На підставі заяви представника відповідача ОСОБА_2 , адвокатки Зубчук О.Р., підготовче засідання, призначене на 03 грудня 2025 року, суд відклав на 26 січня 2026 року.

26 січня 2026 року до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС надійшло клопотання представника відповідача, адвокатки Зубчук О.Р., подане 25 січня 2026 року, про зупинення провадження у справі.

Клопотання мотивоване тим, що:

- у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа № 369/5693/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд», про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя;

- предметом указаного позову є, серед іншого, вимога про поділ квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира);

- позов у частині вимог про поділ квартири обґрунтований тим, що квартира належить ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності;

- ОСОБА_2 проти поділу квартири заперечує, вважає її особистою приватною власністю

- до завершення розгляду справи № 369/5693/25розгляд цієї справи є об`єктивно неможливим, оскільки від встановлення власника та правового режиму квартири напряму залежить можливість ОСОБА_1 звертатися до суду з цим позовом.

У підготовчому засіданні представник відповідача клопотання підтримала, просила його задовольнити. Підтвердила, що у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа про поділ майна за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 . Зазначила, що не пам`ятає, як саме просить поділити квартиру ОСОБА_1 , проте ОСОБА_2 проти її поділу заперечує, адже квартира придбана за особисті кошти. Зустрічних вимог у межах справи про поділ майна ОСОБА_2 не пред`являв.

Представник позивачки, адвокатка Петльована Н.С. у підготовчому засіданні проти задоволення клопотання заперечила. Акцентувала, що подання клопотання спрямоване на затягування розгляду справи і є зловживанням процесуальними правами. Також указала, що в межах справи про поділ квартири ОСОБА_1 просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру; вимога про визнання квартири особистою приватною власністю ОСОБА_2 не розглядається; квартира є спільною сумісною власністю подружжя, тож результат розгляду справи про поділ квартири не вплине на можливість ОСОБА_1 пред`явити це позов.

З урахуванням викладеного, просила повернути клопотання у зв`язку зі зловживанням представником відповідача процесуальними правами та застосувати до неї захід процесуального примусу у виді попередження.

ОСОБА_3 у підготовче засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином.

Вислухавши учасників справи та дослідивши клопотання про зупинення провадження у справі та додатки до нього, суд дійшов таких висновків.

Щодо зловживання процесуальними правами.

Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) однією з основних засад цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

У постанові від 03 червня 2020 року у справі № 318/89/18 Верховний Суд зазначив, що зловживання процесуальними правами - це протиправне, недобросовісне та неналежне використання учасником справи (його представником) належних йому процесуальних прав, що виражається у винних процесуальних діях (бездіяльності), які зовні відповідають вимогам цивільних процесуальних норм, але здійснюються з корисливим або особистим мотивом, що спричиняє шкоду інтересам правосуддя у цивільних справах та (або) інтересам учасників справи, чи недобросовісна поведінка в інших формах.

Зловживання процесуальними правами ґрунтується на недотриманні принципу добросовісності.

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Складовими цього принципу в цивільному судочинстві є: заборона зловживання процесуальними правами; вимога добросовісного виконання процесуальних обов`язків; процесуальний естопель або доктрина заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium); заборона чинити інші протиправні перешкоди у здійсненні правосуддя (введення суду в оману, використання втрачених процесуальних можливостей).

Основною ознакою зловживання процесуальними правами є відсутність наміру вирішити реально існуючий цивільний спір, або забезпечити захист свого реально порушеного права, або намір перешкодити законним діям інших осіб шляхом звернення до суду та створення штучного судового спору, або використання судового спору як способу не виконувати вимоги законодавства щодо здійснення визначених ним дій.

Зловживання процесуальними правами також характеризується формальним, непропорційним використанням процесуального права всупереч легітимній меті, з якою це право встановлено нормами цивільного процесуального права, недобросовісністю дій, умисним характером, завідомою несумлінністю.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (частини третя, четверта статті 44 ЦПК України).

У справі, що розглядається, представник позивачки, адвокатка Петльована Н.С. просила визнати подання представником відповідача, адвокаткою Зубчук О.Р., клопотання про зупинення провадження у справі зловживанням процесуальними правами та застосувати до неї захід процесуального примусу у виді попередження.

Зазначила, що у справі були призначені три підготовчі засідання; в одне засідання представник відповідача не з`явилася, інше попросила відкласти. Клопотання про зупинення провадження подане за один день до засідання, увечері в неділю, доставлене до електронного кабінету представника позивачки в день засідання зранку. Такі дії, на її думку, спрямовані на затягування розгляду справи.

З указаними доводами суд не погоджується. Саме по собі подання клопотання напередодні засідання, за обставин тотального блекауту в місті Києві, без доведення умислу на таке його подання не може свідчити про зловживання процесуальними правами. Доказів умисної спрямованості дій представника відповідача на затягування справи представник позивачки не надала.

З огляду на викладене, у задоволенні вимоги про повернення клопотання та застосування заходу процесуального примусу суд відмовляє.

Щодо суті клопотання

Згідно із ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Зупинення провадження по справі - це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії. Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.

Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

У постанові Верховного Суду від 15 серпня 2023 року у справі № 174/760/21 зазначено, що «зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення».

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 761/33089/20 Верховний Суд зазначив, що тлумачення пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України свідчить, що обов`язкове зупинення провадження у справі можливе за наявності у сукупності таких умов:

1) об`єктивної неможливості розгляду справи до вирішення іншої справи, тобто неможливість для суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі;

2) пов`язаність справ; при цьому пов`язаною зі справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; у тому числі йдеться про факти, які мають преюдиційне значення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 357/10397/19 зазначено, що метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення. З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи. Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у конкретній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи. Разом із тим необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду необхідно у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Отже, необхідність у зупиненні провадження у справі виникає у разі, якщо неможливо ухвалити рішення у цій справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Отже, в суду є імперативний обов`язок, а не право зупинити провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, але лише в тому разі, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частина друга цієї ж статті визначає, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21.11.2018.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є диспозитивність.

Принцип диспозитивності полягає, зокрема, у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У справі, що розглядається:

- представник відповідача вказує, що розгляд цієї справи об`єктивно неможливий до набрання законної сили рішенням суду в справі № 369/5693/25;

- об`єктивна неможливість мотивована тим, що в ході розгляду справи № 369/5693/25буде встановлений правовий режим квартири; у разі, якщо буде констатовано, що квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не матиме права на усунення перешкод в користуванні квартирою;

- право власності на квартиру зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Драною Н.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 14.10.2024 за р. № 1379;

- цей договір вчинений за згодою дружини ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (п. 17 договору);

- отже, на сьогодні діє презумпція спільної сумісної власності позивачки і відповідача на квартиру;

- у межах розгляду справи № 369/5693/25 вимога про визнання квартири особистою приватною власністю ОСОБА_2 не пред`являлася, що підтвердила представник відповідача в підготовчому засіданні.

За таких обставин, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, рішення суду у справі № 369/5693/25 не вплине на наявність прав ОСОБА_1 на квартиру. У межах заявлених у вказаній справі вимог квартира або буде визнана особистою приватною власністю позивачки, або й надалі належатиме позивачці та відповідачу на праві спільної сумісної власності.

Суд акцентує, що сама по собі взаємопов`язаність справ ще не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до ухвалення рішення в іншій справі.

З огляду на викладене, в задоволенні клопотання суд відмовляє.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 13, 44, 223, 251, 258-261, 353ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та оскарженню не підлягає.

Підготовче засідання у справі відкласти на 19 березня 2026 року на 10 годину 00 хвилин у приміщенні Святошинського районного суду міста Києва (м. Київ, вул. Якуба Коласа, 27-а, каб. № 222).

Повна ухвала суду складена 28 січня 2026 року.

Суддя Ю.В. Кравченко