КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 752/4561/25 Головуючий у суді першої інстанції - Слободянюк А.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3815/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2026 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року про відмову у відкритті провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Голосіївського районного суду м. Києва із позовною заявою, в якій позивачі просили суд:

повноцінно і у відповідний західно-європейський спосіб захистити порушені права позивачів солідарним рівноцінним стягненням з Київської міської прокуратури шляхом списання з казначейського рахунку державної казначейської служби України на їх користь 519 600,00 грн моральної шкоди, завданої правам, законним інтересам і здоров`ю позивачів глибокими моральними стражданнями, спричиненими безвиконанням судового рішення та порушенням свободи вираження поглядів;

здійснити судові витрати, понесені позивачами за рахунок коштів сімейного бюджету у розмірі 1 000,00 грн зокрема що пов`язані з складанням позовної заяви, друкування копій документів, на поїздки до судових інстанцій та заходів, пов`язаних з виконанням процесуальних прав і обов`язків учасників цивільної справи.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2025 року матеріали позовної заяви направлено за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 липня 2025 року скасовано ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2025 року, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалу суду мотивовано тим, що позовні вимоги пред`явлені особою, яка померла до відкриття провадження у справі, процесуальне правонаступництво у цих правовідносинах не допускається.

Не погодившись з ухвалою суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на ухвалу, в якій просить суд скасувати ухвалу, посилаючись на порушення норм процесуального права та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позовна заява була підписана та подана позивачами 21 лютого 2025 року у встановлений спосіб.

Вказує, що право на доступ до правосуддя було безпідставно обмежено і порушено судом першої інстанції до 25 липня 2025 року.

Стверджує, що норми чинного ЦПК України допускають правонаступництво на будь-якій стадії процесу.

Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 .

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходили.

У судовому засіданні в апеляційному суді взяв участь апелянт ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її з викладених підстав. Представник Київської міської прокуратури Дущак Д.В. у судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частини 2 статті 16 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як видно із матеріалів справи, у лютому 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Голосіївського районного суду м. Києва із позовною заявою.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2025 року матеріали позовної заяви направлено за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 липня 2025 року скасовано ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2025 року, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

З відомостей відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської РДА (станом на 19.09.2025) судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та була знята з реєстрації місця проживання, у зв`язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно із ч. 4 ст. 25 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Відповідно до ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Цивільне-процесуальне законодавство України не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі.

Отже, ЦПК України визначає порядок процесуального правонаступництва лише у тих справах, де сторона учасник процесу, вибула з певних причин, у тому числі й у зв`язку зі смертю після відкриття провадження у справі. У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі. Отже процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому, не залежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.

Таким чином, процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи в порядку ст. 55 ЦПК України можливо лише шляхом залучення правонаступника померлої сторони за умови, що смерть фізичної особи настала після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі, адже залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження у справі, суперечить принципам цивільного судочинства.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові ВП ВС від 07 квітня 2020 року № 473/1433/18 (14-35цс20).

Згідно з вимогами п. 6 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які звернулися із позовною заявою або до яких пред`явлено позов, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

За таких обставин, вивчивши матеріали позовної заяви, враховуючи те, що позовні вимоги пред`явлені особою, яка померла до відкриття провадження у справі, процесуальне правонаступництво у цих правовідносинах не допускається, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження по справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів також звертає увагу, що оскаржуваною ухвалою не порушено право ОСОБА_1 на доступ до правосуддя, оскільки ухвала про відмову у відкритті провадження стосується тільки позовних вимог померлої ОСОБА_2 . Натомість, як видно із матеріалів справи, ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 19 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома