ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 681/1077/25

Провадження № 22-ц/820/141/26

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Спірідонової Т. В. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А. М.,

розглянув у порядку частини 1 статті 369 ЦПК України цивільну справу №681/1077/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 10 листопада 2025 року, у складі судді Горгулько Н.А., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2025 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» звернулося до суду та просило стягнути з відповідачки ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №4941946 від 17.09.2019 у розмірі 38700 грн, судовий збір у сумі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 8000 грн.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказав, що 17.09.2019 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №4941946, який відповідачка підписала шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, за умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 10000 грн. ТОВ «Мілоан» умови кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши відповідачці кредит в обсязі та у строк, визначений умовами договору. Оскільки термін повернення кредиту в повному обсязі настав, а відповідачка умов кредитного договору належним чином не виконала, тому утворилася заборгованість, яка станом на подачу позову становить 38700 грн, з яких: 10000 грн заборгованість по тілу кредиту; 22500 грн заборгованість за процентами; 1200 грн заборгованість за комісією; 5000 грн заборгованість за неустойкою/або процентами за порушення грошового зобов`язання.

Крім того, 13.12.2019 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги № 43-МЛ, за яким ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги, в тому числі і до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №4941946 від 17.09.2019.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 10 листопада 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за договором про надання фінансового кредиту №4941946 від 17.09.2019 в розмірі 38700 грн, яка складається з 10000 грн заборгованості за кредитом; 22500 грн заборгованість за відсотками; 1200 грн заборгованість за комісією; 5000 грн заборгованість за неустойкою; 2422,40 грн судового збору та 8000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт укладення кредитного договору, дотримання кредитором умов договору, а відповідачкою належним чином не виконано його умов, що призвело до виникнення заборгованості по кредиту.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про стягнення заборгованості по кредиту в розмірі 10000 грн, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Узагальнення доводів апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що кредит та проценти по ньому повністю погашено 13.12.2019, що підтверджується даними Бюро кредитних історій. Крім того, судом не враховано, що позов подано після спливу строку позовної давності. Вважає, що розмір нарахованих відсотків, неустойки і витрат на адвоката є неспівмірним із тілом кредиту і суперечить вимогам ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Тому вважає, що вимоги про стягнення відсотків, комісії, неустойки, судового збору, витрат на правничу допомогу не підлягають задоволенню.

Процесуальні дії апеляційного суду

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 18 листопада 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалами Хмельницького апеляційного суду від 27 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду усправах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень статті 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування. Зазначає, що скріншоти витягу з Українського бюро кредитних історій (далі - УКБІ), додані апелянткою до апеляційної скарги, не підтверджують відсутність заборгованості. Відповідачкою не наданого платіжних документів, виписок по рахунку та інших доказів, які б підтверджували сплату коштів по кредиту. Зазначає, що з урахуванням приписів «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України та введення воєнного стану в Україні, позивачем не пропущено строк для звернення з вказаним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Мотивувальна частина

Встановлені фактичні обставини справи

Встановлено, що 17.09.2019 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 4941946, відповідно до умов якого позикодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п.1.3. договору надати позичальнику грошові кошти, у сумі, визначеній у п.1.2. договору, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4. договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та у строки/терміни, що визначені договором.

Даний кредитний договір укладено в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений на веб-сайті товариства miloan.ua. Договір підписано одноразовим ідентифікатором F53779, що підтверджується довідкою про ідентифікацію.

Відповідно до умов кредитного договору сума кредиту становить 10000 грн. Кредит надається строком на 15 днів з 17.09.2019. Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 02.10.2019. Комісія за надання кредиту становить 1200 грн, яка нараховується за ставкою 12.00 відсотків від суми кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом: 4500 грн, які нараховуються за ставкою 3.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Графіком розрахунків, який є додатком №1 до договору №4941946 від 17.09.2019, визначено такі умови: дата платежу 02.10.2019, сума кредиту 10000,00 грн; проценти за користування кредитом 4500,00 грн, комісія за надання кредиту 1200 грн, що разом становить 15700,00 грн.

Відповідно до платіжного доручення №291172 від 17.09.2019 платник ТОВ «Мілоан» перерахував ОСОБА_1 кредитні кошти згідно з договором 4941946 в розмірі 10000 грн на рахунок НОМЕР_1 .

Згідно із інформацією АТ Комерційний Банк «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_2 , на яку здійснено переказ коштів, зокрема, 17.09.2019 в сумі 10000,00 грн. Клієнт ОСОБА_1 верифікований шляхом підписання анкети-заяви по ідентифікації клієнта від 15.01.2019.

13.12.2019 ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» уклали договір про відступлення права вимоги № 43-МЛ, відповідно до умов якого кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками.

Відповідно до п. 6.2.3 договору відступлення права вимоги №43-МЛ від 13.12.2019 права вимоги переходять до нового кредитора з моменту підписання сторонами цього договору, після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості.

В пункті 7.1. договору відступлення права вимоги сторони погодили, що в якості компенсації за придбання (відступлення) прав вимоги, новий кредитор протягом 5 робочих днів від дати підписання цього договору сплачує кредиторові плату в розмірі, що станом на дату підписання сторонами цього договору складає 2191606,96 грн без пдв. При цьому оплата прав вимоги, які підлягають відступленню згідно цього договору, щодо кожного окремого боржника, визначається згідно з додатком № 1 до даного договору.

Відповідно до акту приймання-передачі реєстру боржників від 13 грудня 2019 року до договору відступлення прав вимоги № 43-МЛ від 13.12.2019 ТОВ «Мілоан» передало, а ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» прийняло реєстр боржників кредитора у кількості 3689, загальна сума заборгованості 45684907,18 грн (а.с.31).

Згідно із платіжною інструкцією від 13.12.2019 ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» перерахувало ТОВ «Мілоан» 2191606,96 грн як плату за відступлення прав вимог за договором відступлення № 43-МЛ від 13.12.2019.

Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимог №43-МЛ від 13.12.2019 ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» отримало право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №4941946 від 17.09.2019 на загальну суму заборгованості - 36700 грн, з них: заборгованість за тілом кредиту - 10000 грн; заборгованість за процентами - 22500 грн; заборгованість за комісією - 1200 грн; заборгованість за пенею - 5000 грн.

12.08.2025 ТОВ «ФК «Кредит- Капітал» направило ОСОБА_1 досудову вимогу про повернення заборгованості по кредиту.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не виконала належним чином зобов`язання по кредитному договору, а тому на користь позивача підлягає стягненню сума кредиту, процентів, комісії та неустойки.

Колегія суддів не повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції щодо розміру заборгованості по кредитному договору.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами першою, другою статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Так, пунктами 5, 6, 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Правилами статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20.

Судом встановлено, що кредитний договір №4941946 від 17.09.2019 підписано відповідачкою з використанням електронного підпису з одноразовим ідентифікатором та вказані обставини не заперечуються відповідачкою.

Тому, по кредитному договору, укладеному з відповідачкою, у письмовій формі було досягнуто згоду щодо істотних умов кредитного договору, в тому числі щодо строку кредитування, нарахування процентної ставки та неустойки.

Відповідно до платіжного доручення № 291172 від 17.09.2019 TOB «Мілоан» переказало на картковий рахунок відповідачки ОСОБА_1 за номером НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 10000 грн за договором № 4941946.

Згідно з інформаційним листом АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 в банку емітовано катку № 296557, на яку 17.09.2019 здійснено переказ коштів на суму 10000 грн.

Свої зобов`язання за кредитним договором кредитодавець ТОВ «Мілоан» виконав в повному обсязі, надавши відповідачці кредит у розмірі 10000,00 грн, які нею не повернуті, а тому підлягають стягненню на користь позивача.

Вирішуючи питання про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, комісії та неустойці колегія суддів виходить з наступного.

Термін (дата) повернення кредит та процентів за користування кредитом: 02.10.2019.

Проценти за користування кредитом: 4500 грн, які нараховуються за ставкою 3.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Тип процентної ставки за цим договором: фіксована. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 3.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Особливості нарахування процентів визначені п.2.2.3. цього договору (пункти 1.2, 1.4, 1.5.1,1.5.2, 1.6.).

Позичальник сплачує позикодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п. 1.5.1-1.5.2., 1.6. договору відповідно. Нарахування позикодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату фактичного повернення кредиту (включно) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування (пункти 2.2.1., 2.2.2. кредитного договору).

Пунктом 2.3. кредитного договору визначено можливість пролонгації кредиту, зокрема, в п. 2.3.1. вказано, що позичальник за наявності відповідної пропозиції позикодавця має право на продовження строку користування /повернення кредиту/ на таких самих умовах на певну кількість днів доступну у пролонгації відповідно до розділу 6 Правил. Для продовження строку користування кредитом позичальник має вчинити дії, передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за продовження кредиту та проценти нараховані згідно п.1.5.2. договору за період на який здійснюється продовження строку кредитування, але не більше суми фактично нарахованих процентів за договором на дату здійснення пролонгації. У разі, якщо на дату пролонгації кредиту за кредитним договором існує нарахована пеня, для продовження строку кредиту позичальник має також сплатити пеню у повному розмірі.

Волевиявлення позичальника продовжити строк користування/повернення кредиту та укладення угоди про це, згідно п.6.14. Правил, підтверджується здійсненням ним відповідного платежу у спосіб, визначений п.2.5. договору (п. 2.3.2.).

У випадку, якщо станом на дату закінчення строку користування кредитом (настання дати повернення кредиту) будуть існувати будь-які боргові зобов`язання позичальника за цим договором, в тому числі, але не виключно, плата за кредитом, пеня та/або інші платежі на користь позикодавця встановлені умовами цього договору, то така заборгованість повинна бути сплачена позичальником одночасно з поверненням кредиту в термін, передбачений п.1.4. договору (пункт 2.4.2.).

Пунктом 2.5. кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний здійснити сплату заборгованості по кредиту / сплату за продовження строку кредитування одним з способів, зазначених на сайті товариства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 висловила таку правову позицію: «надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.»

На підставі вищевикладеного, при визначенні розміру процентів, які підлягають стягненню на користь позивача, колегія суддів враховує, що нарахування процентів може здійснюватися в межах строку кредитування.

Умовами кредитного договору № 4941946 від 17.09.2019 передбачено, що кредит надається строком на 15 днів з 17.09.2019, термін повернення кредиту до 02.10.2019.

При цьому наявні в матеріалах справи Правила надання фінансових кредитів товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (в редакції від 17.07.2019), на які посилається позивач, не є належним доказом у справі, оскільки ОСОБА_1 вони не підписані і доказів того, що саме із їх змістом вона була ознайомлена на момент укладення кредитного договору, в тому числі і щодо умов пролонгації кредитного договору, позивачем не надано.

В матеріалах справи відсутні докази вчинення відповідачкою дій щодо продовження строку кредитування, зокрема, сплати комісії за продовження кредиту, нарахованих процентів та пені, що б свідчило про пролонгацію договору на новий строк кредитування. Тому підстави для продовження строку кредитування після завершення п`ятнадцятиденного строку кредитування відсутні.

Оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється, вимога позивача про стягнення процентів за кредитним договором за період з 03 жовтня 2019 року є безпідставною.

В матеріалах справи відсутні докази про сплату заборгованості по кредитному договору, а тому колегія суддів вважає, що стягненню підлягають проценти за користування кредитом в межах строку кредитування за період з 17.09.2019 по 02.10.2019 на загальну суму 4500 грн ((10000х3%) х15).

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення заборгованості за неустойкою в розмірі 5000 грн.

В силу частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.

Відповідно до умов кредитного договору № 4941946 від 17.09.2019 у пункті 3.2.4. сторони передбачили стягнення з позичальника пеню за невиконання чи неналежне виконання умов цього договору. У разі порушення строків повернення кредиту на вимогу Товариства позичальник зобов`язаний сплатити пеню (пункт 3.3.3.).

Відповідно до п. 2.4.1., 3.3.3. кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну, передбаченого п.1.4. договору. У разі порушення строків повернення кредиту на вимогу товариства позичальник зобов`язаний сплатити пеню.

Згідно із п. 4.1. кредитного договору у разі прострочення позичальником зобов`язань повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього договору, позичальник, починаючи з дня наступного за днем спливу терміну (дати), вказаного в п.1.4. цього договору з урахуванням угод про продовження строку користування/повернення кредиту та оновлених графіків розрахунків, що складаються у зв`язку з укладенням цих угод, зобов`язаний сплатити на користь товариства пеню у розмірі 2.00 відсотків від суми невиконаного грошового зобов`язання, за кожен день прострочення, але у будь-якому випадку не більше 50 відсотків від загальної суми кредиту одержаного позичальником за цим договором. Вказана пеня розраховується по дату повного погашення простроченої заборгованості, включаючи день такого погашення або до досягнення максимально можливого розміру визначеного цим пунктом.

З урахуванням погоджених сторонами умов кредитного договору, враховуючи порушення строків повернення кредиту та вимогу товариства до позичальника щодо сплати пені за невиконання умов цього договору в розмірі 5000 грн, колегія суддів вважає дану вимогу обґрунтованою та такою, що відповідає умовам кредитного договору.

Помилковими є висновки суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по комісії в розмірі 1200 грн.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

До цих засад віднесено свободу договору (пункт 3), справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6).

Відповідно до статті 18 Закону №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Свобода договору не є абсолютною (необмеженою): вона існує в рамках норм чинного законодавства, а дії сторін договору мають ґрунтуватися на засадах розумності, добросовісності та справедливості, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору.

Норми чинного законодавства також закріплюють презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Умовами кредитного договору можуть визначатися додаткові (акцесорні) зобов`язання сторін. При цьому правові та організаційні засади споживчого кредитування встановлюють право споживача на справедливі умови кредитного договору.

Закон України №1734-VІІІ «Про споживче кредитування» визначає право кредитодавця отримувати винагороду за супутні з наданням кредиту послуги, зокрема комісію за обслуговування кредиту, у разі якщо такі послуги дійсно були надані банком позичальнику. Водночас, банкам забороняється встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку. Також на позивача не може бути покладений обов`язок сплачувати платежі, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався.

Загальною підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог закону щодо його дійсності, які встановлені статтею 203 ЦК України. Нікчемним є правочин, недійсність якого прямо встановлена законом.

Умови договору про надання споживчого кредиту, що передбачають здійснення платежів за дії, які не є послугою, або здійснення платежів, які заборонені законом, є нікчемними.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 9 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 6 листопада 2023 року у справі №204/224/21 зазначив, що якщо в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), та не узгоджено їх зі споживачем, то такі умови є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Умовами кредитного договору № 4941946 від 17.09.2019встановлено зобов`язання ОСОБА_1 сплатити кредитодавцю комісію за надання кредиту у розмірі 1200 грн, які нараховуються за ставкою 12.00 відсотків від суми кредиту одноразово.

При цьому у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця, що пов`язані з наданням кредиту, за які встановлена комісія. Відтак умова кредитного договору про сплату відповідачкою на користь кредитодавця комісії за надання кредиту є нікчемною, внаслідок чого сума нарахованої комісії у розмірі 1200 грн не може бути стягнута з відповідачки на користь позивача ТОВ «ФК «Кредит-Капітал».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.10.2024 у справі №582/202/22.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь позивача заборгованість по кредиту на загальну суму 19500 грн, а саме: заборгованість по тілу кредиту - 10000 грн, заборгованість по процентам - 4500 грн та пеня - 5000 грн.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про відсутність заборгованості по кредитному договору з посиланням на відомості з кредитної історії Українського бюро кредитних історій. Апелянткою не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження відсутності заборгованості по кредиту, зокрема, платіжних документів, виписок по рахунку та інших доказів, які б свідчили про погашення нею заборгованості по кредиту.

Не заслуговують на увагу посилання апелянтки на застосування строків позовної давності.

Статтями 256, 257 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

30.03.2020 було прийнято Закон України №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, п. 12 якого визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний Закон набрав чинності 02.04.2020, а тому саме з цієї дати строк позовної давності продовжувався у зв`язку із введенням на території України карантину. Строк карантину неодноразово продовжувався й закінчився 30.06.2023.

Крім того, згідно з Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом №2102-ІХ від 24.02.2022, в зв`язку з військовою агресією рф проти України, в Україні було введено воєнний стан з 24.02.2022 строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває і наразі.

Законом України від 15.03.2022 №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема п. 19, за яким у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Законом України від 14.05.2025 №4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» виключено п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, вказаний Закон набрав чинності 04.09.2025.

Як вбачається з матеріалів справи кредитний договір №4941946 укладено між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 17 вересня 2019 року, строк виконання зобов`язань за яким закінчився 02 жовтня 2019 року. ОСОБА_1 не здійснювала оплати на погашення заборгованості за даним договором. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у відповідній редакції, на період дії карантину та воєнного стану в Україні строки позовної давності було продовжено, а тому відсутні підстави застосовувати строк позовної давності до даних правовідносин.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по часткове задоволення позовних вимог.

Висновки суду апеляційної інстанції

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Судові витрати

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги задоволено частково, що становить 50,39 % від заявлених вимог (19500х100% :38700).

Представником позивача ТОВ «Кредит Капітал» сплачено судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №19545 від 26.08.2025.

Таким чином, на користь позивача з відповідачки підлягає стягненню судовий збір у сумі 1220,65 грн (2422,40х50,39:100).

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а саме на 49,61% (100% - 50,39%). За подачу апеляційної скарги апелянткою ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 3633,60 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 26.11.2025, тому на користь апелянтки з позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1802,63 грн (36363,60х49,61%:100%).

Крім того, при подачі позову представник позивача просив суд стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн.

Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

В позовній заяві представник позивача просив стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн та долучив документи на підтвердження понесених даних витрат.

На підтвердження заявлених вимог в матеріалах справи наявні: договір №0107 від 01.07.2025 про надання правничої допомоги ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» Адвокатським об`єднанням «Апологен», акт №1228 за договором № 0107 від 01.07.2025, детальний опис наданих послуг до акту № 1228 за договором про надання правової допомоги № 0107 від 01.07.2025, ордер на надання правничої допомоги.

Склад і розмір судових витрат входить до предмета доказування у справі, тому особа, яка заявила про витрати на професійну правничу допомогу, має документально підтвердити та довести, що такі витрати є дійсними, необхідними та розумними.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, в постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц.

На підтвердження відповідних витрат на правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені чи мають бути понесені витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Водночас, у разі, якщо понесені особою витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критеріям співмірності, то за обґрунтованим клопотанням іншої сторони суд може зменшити розмір указаних судових витрат.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи з конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Відповідачка ОСОБА_1 в суді першої інстанції не заявляла клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що 01 липня 2025 року адвокатське об`єднання «Апологен» взяло на себе зобов`язання надавати правову допомогу ТОВ «Кредит-Капітал» та вести супровід судових справ зі стягнення заборгованості за кредитними договорами, право вимоги щодо якої належить клієнту. Вартість наданих юридичних послуг за одну кредитну справу складає 8000 грн (п.2.3.).

Згідно із актом №1228 про надання правової допомоги від 05.08.2025 до договору про надання правової допомоги № 0107 від 01.07.2025 об`єднання надало клієнту юридичні послуги у справі щодо стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 по кредитному договору № 4941946, а клієнт прийняв послуги на загальну вартість 8000 грн, які згідно із детальним описом наданих послуг включають в себе: усна консультація клієнта, ознайомлення з матеріалами справи, погодження правової позиції клієнта у справі, складення позовної заяви, подання позову до суду.

Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу та виходячи з принципу пропорційності задоволених позовних вимог та заперечення відповідачки щодо заявленого до стягнення розміру судових витрат, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 слід стягнути 4031,20 грн (8000х50,39%) витрат на професійну правничу допомогу на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 10 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (, місцезнаходження: вул. Смаль-Стоцького,1, корпус 28, місто Львів) заборгованість по кредитному договору №4941946 від 17 вересня 2019 року на загальну суму 19500 грн (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот гривень 00 копійок), з яких: 10000 грн заборгованість по тілу кредиту; 4500 грн заборгованість по процентам; 5000 грн заборгованість за пенею.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (, місцезнаходження: вул. Смаль-Стоцького,1, корпус 28, місто Львів) судовий збір в розмірі 1220,65 грн (одна тисяча двісті двадцять гривень 65 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4031,20 грн (чотири тисячі тридцять одну гривню 20 копійок).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (, місцезнаходження: вул. Смаль-Стоцького,1, корпус 28, місто Львів) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1802,63 грн (одна тисяча вісімсот дві гривні 63 копійки).

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 січня2026 року.

Судді: Т. В. Спірідонова

Р. С. Гринчук

А. М. Костенко