Номер провадження: 22-ц/813/3989/26
Справа № 522/3021/25-Е
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого суддіСєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Наш Дом»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Наш Дом» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг,за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Наш Дом» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2025 року, ухвалене у складі судді Абухіна Р.Д.,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В лютому 2025 року ТОВ «Фірма «Наш Дом» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг у розмірі 29 864,50 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Наш Дом» забезпечує житлово-комунальними послугами, зокрема, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є Відповідач (особовий рахунок НОМЕР_1 ). Протягом періоду з серпня 2019 року по лютий 2025 року Відповідач оплату за отримані житлово-комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_2 не вносить в той час, як фактично їх отримує. Заборгованість відповідача складає 29 864,50 грн. (а.с. 1 5)

Позиція відповідача в суді першої інстанції

ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву просив в її задоволенні відмовити.

У відзиві зазначено, що заборгованість, зазначена Позивачем у розмірі 29 864,50 грн. склалася з суми боргу за фактично надані житлово-комунальні послуги за договірними стосунками та суми додаткових разових послуг, не зазначених у Договорах між Позивачем та Відповідачем та Додатках до них, що підтверджується рахунками Позивача з наявністю сум компенсації витрат на забезпечення роботи дизель-генератора.

Сума фактично наданих на підставі Договорів житлово-комунальних послуг склала 17 351,21 грн., сума додаткових послуг, не зазначених у договірних відносинах - компенсація за роботу дизель генератору- склала 12 513,29 грн.

Заборгованість за комунальні послуги, зазначені у договірних відносинах, у сумі 17 351,21 грн. була погашена Відповідачем до відкриття провадження у справі, що підтверджується відповідними квитанціями та відомістю за розрахунками особових рахунків ТОВ «ФІРМА «НАШ ДОМ».

Остаточна сума у розмірі 12 513,29 грн, яка фігурує у відомості за розрахунками особових рахунків ТОВ «ФІРМА «НАШ ДОМ» як борг Відповідача, є компенсацією витрат за роботу дизель - генератора, що підтверджуються рахунками ТОВ «ФІРМА «НАШ ДОМ», внесена в односторонньому порядку до обов`язкової оплати як за житлово- комунальні послуги та не конкретизується Позивачем у зворотно-сальдової відомості, наданої суду, як додаткова разова послуга, не позначена в Договорах та не погоджена з Відповідачем і яка (разова послуга) конкретизувалася у відомості, наданої Відповідачу, раніше (Відомість додається, період 01.03.2022-31.12.2024).

Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону № 2189, надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах згідно з умовами Договорів та законодавством України.

Питання щодо умов використання та сплати компенсації витрат за роботу дизель- генератора:

-не зафіксовано в жодному Договорі або Додаткових угодах, які є дійсними між Позивачем та Відповідачем

-Відповідач не підписував жодних документів щодо тарифу або згоди на оплату роботи дизель-генератора,

-нарахування робились безпідставно, не маючи під собою ніякого юридичного підґрунтя, і без врахування того, що електроенергія у квартирі Відповідача у періоди, в які застосовувався дизель-генератор не використовувалась взагалі. Це підтверджується квитанціями, які кожного місяця надає позивач і в яких фіксуються показники електролічильника на початок і кінець місяця, а також тим фактом, що з початку повномасштабного вторгнення РФ в Україну і по сьогодні у квартирі Відповідача ніхто не мешкає.

Відповідно ст.10 Закону України «Про ОСББ» нарахування додаткових послуг ( у даному випадку компенсація за роботу дизель-генератора) без погодження з співвласником, є порушенням.

У зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Закрити провадження у справі у частині стягнення заборгованості за комунальні послуги через відсутність такої. (а.с. 91 94)

Позиція позивача на відзив на позовну заяву

Представник ТОВ «Фірма «Наш Дом» у додаткових поясненнях зазначив, що з 2017 року Відповідач погодився з наданням послуги «утримання резервного джерела енергопостачання», що підтверджується квитанціями на оплату та добровільними оплатами Відповідачем зазначеної послуги. Усі нарахування, в тому числі ті, які стосуються спожитого дизельного пального у період з початку повномасштабного вторгнення РФ, здійснено в межах погодженої послуги «утримання резервного джерела енергопостачання». Вказані нарахування є частиною загального переліку послуг з 2017 року.

Позивач наголошував, що це не нова чи додаткова послуга, а елемент раніше погодженої послуги, вартість якої формувалась із урахуванням фактичного використання дизельного пального у періоди енергетичних обмежень (блекаутів).

Таким чином, посилання Відповідача на начебто неправомірне нарахування в розмірі 12513,29

грн не відповідає дійсності.

Крім того, позивач вказував, що сума позовних вимог коригується з урахуванням сплати Відповідача у розмірі 17351,21 грн, яку Позивач визнав. Залишок заборгованості становить за розрахунком: сума заборгованості з лютого 2022 по лютий 2025, відповідно наданої до позову сальдової відомості - 29 864,50 - 17 351,21 (добровільно сплачена Відповідачем частина заборгованості) = 12 513,29 + 2422,40 (сума сплаченого судового збору).

Залишок заборгованості, що підлягає стягненню з Відповідача, відповідно

цього розрахунку складає: 12 513,29 (дванадцять тисяч п`ятсот тринадцять)

гривень 29 коп. + 2422,40 (сума сплаченого судового збору).

З урахуванням вказаного Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь залишок несплаченої суми заборгованості у розмірі 12 513,29 грн. за надані житлово комунальні послуги та суму сплаченого судового збору 2422,40 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та мотивування його висновків

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Наш Дом» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІРМА «НАШ ДОМ» суму заборгованості за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 8 140 гривень 71 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІРМА «НАШ ДОМ» суму судового збору, у розмірі 660 гривень 35 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з урахуванням сплати Відповідача у розмірі 17351,21 грн, яку позивач визнав у судовому засіданні, залишок заборгованості становить 12 513,29 грн. за розрахунком.

Згідно наданої позивачем квитанції (рахунку) щодо нарахування в якості компенсації фактичних витрат на забезпечення роботи ДГ у грудні 2024 року сума заборгованості складає 4 372,58 грн.

В свою чергу, позивачем не спростовані доводи відповідача про те, що така послуга внесена в односторонньому порядку до обов`язкової оплати як за житлово- комунальні послуги та не конкретизується Позивачем у зворотно-сальдової відомості, наданої суду, як додаткова разова послуга, не позначена в Договорах та не погоджена з Відповідачем і яка (разова послуга) конкретизувалася у відомості, наданої Відповідачу, раніше. Відомість надана за період 01.03.2022-31.12.2024.

З доказів, доданих до матеріалів справи не вбачається, що надання такої послуги пов`язаної із роботою дизель генератора зафіксовано певним Договором або Додатковою угодою, які є дійсними між Позивачем та Відповідачем, а також визначені умов використання та сплати компенсації витрат за роботу дизель- генератора.

Таким чином, стороною позивача частково доведено наявність залишку заборгованості за надані житлово комунальні послуги у розмірі 8 140, 71 грн., виходячи із розрахунку: (залишок нарахованої заборгованості, із урахуванням добровільно сплаченої відповідачем, 12 513,29) (4 372,58 нарахована заборгованість за компенсацію фактичних витрат на забезпечення роботи ДГ). (а.с. 135 139)

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ТОВ «Фірма «Наш Дом» в апеляційній скарзі просить рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14.08.2025 скасувати в частині відмови у стягненні 4372,58 грн. та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у повному розмірі 12513,29 грн., судовий збір пропорційно задоволеним вимогам та суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що послуга «утримання резервного джерела енергопостачання» є складовою утримання будинку. Відповідно до ст. 7, 9, 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», власник квартири зобов`язаний брати участь у витратах на утримання спільного майна будинку. Дизель-генератор забезпечував резервне енергопостачання будинку в умовах відключень електроенергії, що безпосередньо пов`язано з функціонуванням спільного майна. Такі витрати є невід`ємною частиною послуги з утримання будинку, незалежно від того, чи користувався конкретний власник електроенергією у цей період. Невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком (частина третя статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року № 417-VIII). Добровільна сплата відповідачем підтверджує визнання послуги. Матеріали справи містять квитанції, які свідчать, що відповідач сплачував рахунки, де включається компенсація за утримання дизель-генератора. Це свідчить про фактичне прийняття ним цієї послуги та підтверджує її узгодженість.

При цьому, положення Закону України «Про ОСББ», на які посилається відповідач і суд у своєму рішенні не підлягають застосуванню з огляду на те, що в багатоквартирному будинку за адресою надання послуг Позивачем Відповідачеві ОСББ не створювалось.

Відсутність між сторонами договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг.

Квитанції, що підтверджують оплату, свідчать: відповідач фактично прийняв послугу з утримання дизель-генератора і визнав необхідність її оплати. Цей факт є важливим, що вказана послуга була надана реально, а добровільна оплата підтверджує її юридичну силу, незалежно від формального наявності договору.

Позиція відповідача в апеляційному суді

Апеляційним судом надсилалась на адресу ОСОБА_1 копія ухвали про відкриття апеляційного провадження з копією апеляційної скарги, з пропозицією надати відзив на апеляційну скаргу.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив, однак відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 ч. 4, п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Малозначними справами є справи, у у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1, 5 цієї частини.

Дана справа за ціною позову (12513,29 грн.) є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику його учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , про що свідчить копія Договору купівлі-продажу квартири від 25.11.2016.

Основним видом діяльності ТОВ «ФІРМА «НАШ ДОМ», згідно відомостей зазначених у Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є КВЕД 81.10 «Комплексне обслуговування об`єктів», що передбачає діяльність з надання житлово-комунальних послуг.

Між позивачем та відповідачем укладено договори про надання житлово-комунальних послуг, а саме: про надання послуг з утримання багатоквартирного будинку № 12 від 01.12.2016 р.; про користування електричною енергією № 12 від 01.12.2016 р.; про надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення № 12 від 01.12.2016 р. підписані відповідачем, чим останній погодив усі умови зазначених договорів та надав згоду на отримання послуг.

На виконання зазначених договорів, протягом періоду з серпня 2019 року по лютий 2025 року Позивачем належним чином надаються житлово-комунальні послуги.

Відповідно до квитанцій про сплату: від 03.03.2025 на суму 15 422,83 гривень з призначенням платежу « АДРЕСА_3 , УБПТ», від 04.03.2025 на суму 1 799,90 з призначенням платежу « АДРЕСА_3 »; від 12.03.2025 на суму 214,69 з призначенням платежу « АДРЕСА_3 , Опалення», вбачається, що відповідачем сплачено заборгованість у загальному розмірі 17 437,42 грн.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі ТОВ «Фірма «Наш Дом» оскаржує рішення в частині відмови суду першої інстанції у стягненні заборгованості у розмірі 4372,58 грн., з огляду на що, рішення суду переглядається лише у вказаній частині.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Положеннями ч. 4, 5 ст. 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує та власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно із ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом,

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до змісту ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ч. 1 ст. 901 та ч. 1 ст. 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

У п. 7 ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» надано визначення поняття управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) як фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб.

Частиною 10 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що співвласники багатоквартирного будинку зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку).

Відповідно до ч.1 ст. 10 цього Закону співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів та прийняття відповідних рішень здійснюються згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків.

Однак у ч. 4 ст. 10 цього Закону визначено, що збори співвласників у прийнятих в експлуатацію новозбудованих багатоквартирних будинках можуть бути проведені після державної реєстрації права власності на квартири та нежитлові приміщення, загальна площа яких становить більше половини загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень у такому будинку.

В силу ч.1 ст.11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 цього Закону витрати на управління багатоквартирним будинком включають: 1) витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку; 2) витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку; 2-1) витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитним договором, укладеним за програмами Фонду енергоефективності; 3) витрати на сплату винагороди управителю в разі його залучення; 4) інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом.

Витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат.

Невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків ї правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору.

Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що до житлово-комунальних послуг належать:

1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку;

2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», визначено зобов`язання споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Частиною 4 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що структура плати виконавцю комунальної послуги визначається згідно з договором про надання відповідної комунальної послуги, укладеним за вимогами цього Закону.

Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону.

При цьому виконавці комунальних послуг забезпечують деталізацію інформації щодо складових плати у рахунках споживачів.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Положеннями ч. 1 ст. 18 цього Закону визначено, що управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16, від 06 листопада 2019 року у справі №642/2858/16 та інших.

Як встановлено матеріалами справи ТОВ «Фірма «Наш Дом» надає житлово-комунальні послуги за адресою АДРЕСА_4 , що не заперечується сторонами справи.

Між позивачем та відповідачем укладено договори про надання житлово-комунальних послуг, а саме: про надання послуг з утримання багатоквартирного будинку № 12 від 01.12.2016 р.; про користування електричною енергією № 12 від 01.12.2016 р.; про надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення № 12 від 01.12.2016 р. підписані відповідачем, чим останній погодив усі умови зазначених договорів та надав згоду на отримання послуг.

Відповідно до Договору №12 про надання послуг з утримання багатоквартирного будинку від 01.12.2016 укладеного між ТОВ «Фірма «Наш Дом» та ОСОБА_1 , а саме п. 2 договору, виконавець надає послуги відповідно до Переліку, що містить Додаток № 1 до цього договору, Додаток № 1 є невід`ємною частиною Договору.

Відповідно до Додатку № 1 до договору перелік послуг і тарифи на послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , сторонами було погоджено наступні види робіт: 1) прибирання прибудинкової території, 2) прибирання сходових кліток, 3) технічне обслуговування ліфтів, 4) електроенергія для ліфтів, 5) технічне обслуговування мереж водопостачання, водовідведення і зливної каналізації, 6) освітлення місць загального користування, підвалів та підкачування води, 7) технічне обслуговування та поточний ремонт систем протипожежної автоматики та димовидалення, 8) обслуговування димовентиляційних каналів, 9) поливання дворів, клумб і газонів, 10) вивіз та утилізація твердих побутових відходів, 11) дератизація, 12) дезінсекція, 13) прибирання і вивезення снігу, посипання частини прибудинкової території, призначеної для проходу та проїзду, протиожиледними сумішами, 14) охорона. (а.с. 37)

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з квитанцій на сплату за житлово-комунальні та інші послуги та квитанцій про компенсацію витрат на забезпечення роботи ДГ, починаючи з червня 2022 року ОСОБА_1 було нараховано плату за вказані послуги.

Однак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вказані нарахування у квитанція не позначена в Договорах та не погоджена з Відповідачем.

Пунктом 6 Договору сторонами погоджено, що послуги з утримання та роботи з ремонту житла, які замовляються, що не зазначено в Додатку №1, а також утримання і ремонт займаного Об`єкту, оплачується додатково за згодою Сторін. Вартість інших видів житлово-комунальних послуг, визначається виключно за договором (домовленістю Сторін).

Відповідач ОСОБА_1 заперечує проти нарахування компенсації за роботу дизель-генератора) з тих підстав, що між сторонами вказаного не було погоджено.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять доказів погодження між сторонами сплату за житлово-комунальні компенсації витрат на забезпечення роботи ДГ, нарахування вказаних послуг є безпідставним.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивачем не було доведено надання вказаних послуг та порядок їх нарахування, оскільки матеріали справи на підтвердження вказаних обставин не містять жодних доказів.

За відсутності інформації про порядок нарахування та тарифи за компенсацію витрат на забезпечення роботи ДГ, суд позбавлений можливості перевірити правильність їх нарахування.

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ТОВ «Фірма «Наш Дом» є безпідставними, а тому вона не підлягає задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ТОВ «Фірма «Наш Дом», відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Наш Дом» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Є.С. Сєвєрова

Судді: Л.М. Вадовська

О.М. Таварткіладзе