Єдиний унікальний номер судової справи: 490/7032/25
Номер провадження: 22-ц/812/421/26
Номер провадження: 22-4/812/468/26 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Колосової О.М.,

за участю: представника позивача - адвоката Коренко Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді - Саламатіна О.В. та апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану в його інтересах адвокатом Коренко Тетяною Володимирівною на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2025 року, постановлену під головуванням судді - Саламатіна О.В. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2025 року ОСОБА_2 в інтересах якого діяла адвокат Коренко Т.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Позов обґрунтовував тим, що з 05 листопада 2010 року перебував з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2025 року розірвано. Під час спільного проживання народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти було набуто спірне майно - автомобіль марки FORD FOCUS, 2016 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , право власності який зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 .

Спірний автомобіль набутий у власність в період зареєстрованого шлюбу є об`єктом права спільної сумісної власності, між тим після розірвання шлюбу виник спір щодо поділу та користування спільним майном, оскільки відповідачка заперечує проти поділу майна та вважає, що авто є її власністю і має залишитись в неї без надання компенсації позивачу.

Посилаючись на викладене позивач просив суд здійснити поділ автомобіля марки FORD FOCUS, 2016 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN код НОМЕР_1 шляхом припинення права спільної сумісної власності за ОСОБА_2 та стягнення грошової компенсації з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частки авто у розмірі 165 600 грн від загальної вартості спільного рухомого майна та визнати право власності на автомобіль за ОСОБА_1 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2025 року вжиті заходи забезпечення позову, а саме накладено арешт на легковий автомобіль FORD FOKUS, 2016 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1

18 листопада 2025 року відповідачка подала письмові пояснення, в яких зазначає, що з позовом не згодна, вказує на те, що позивач зловживає своїм правом, вводить суд в оману щодо кількості та вартості майна, яке знаходиться у їх спільній власності. Вказує, що спірний автомобіль було придбано в 2022 році, в тому числі і за її особисті кошти, які залишилися після продажу автомобіля «Matiz best» 2008 року державний номер НОМЕР_4 , який було придбано за рахунок кредиту, який було оформлено відповідачкою ще до шлюбу та погашення якого здійснювалося батьками відповідачки шляхом щомісячних платежів по 2000 грн.

Також відповідачка зазначає, що в шлюбі сторонами було придбано ще один легковий автомобіль «Mitsubishi Outlander» державний номер НОМЕР_4 за 9000 доларів США та чотири вантажних автомобіля «Mercedes», перше авто - державний номер НОМЕР_5 за 7000 доларів США, друге авто - державний номер НОМЕР_6 за 9000 доларів США, третє та четверте авто були зареєстровані на батьків позивача для уникнення сплати податків. Таким чином, позивач вводить суд в оману щодо кількості та вартості автомобілів, які знаходяться в спільному володінні сторін. Так само після розлучення, позивач продав без згоди відповідачки автомобіль «Mitsubishi Outlander» державний номер НОМЕР_4 та придбав собі автомобіль BMW X5, державний номер НОМЕР_7 . Також в спільному володінні є земельні ділянки в обсязі 10 га Новоодеськму районі та земельні ділянки 0,20 га в дачному кооперативі «Соснове».

У 2011 році почали будувати спільний будинок в АДРЕСА_1 , площею 250 кв.м., який до цього часу не зданий в експлуатацію з метою уникнення сплати податків. Проте сторони жили в цьому будинку і за час спільного проживання придбали меблі та побутову техніку, вся сума спільних вкладень в будинок 6 000 000 грн, а також придбали трактор «Кентавр» за 2600 доларів США та в 2021 році збудували гараж вартістю 4000 доларів США. Вказане майно є спільним та підлягає розподілу про, що позивач цинічно умовчує.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва 04 грудня 2025 року позов задоволено. Проведено поділ спільного майна подружжя шляхом припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_2 на 1/2 частину легкового автомобіля FORD FOCUS, 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер (VIN код) НОМЕР_1 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 165 600 грн - вартості 1/2 частини легкового автомобіля FORD FOCUS, 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер (VIN код) НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1656 грн судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки спірне майно - легковий автомобіль FORD FOCUS 2016 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , було набуте сторонами під час перебування в шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за кожним із співвласників права власності на 1/2 частину, погодившись з визначеною позивачем оцінкою автомобіля, що на день розгляду справи становить 331 200 грн, відповідно розмір компенсації вартості 1/2 його частини становить 165 600 грн.

Суд зазначив, що відповідачка всупереч вимогам статті 81 ЦПК України будь-яких доказів на підтвердження іншої вартості спірного автомобіля не надала, а відтак нею не доведено свої заперечення щодо завищеної ринкової вартості спірного автомобіля, адже як до 23 жовтня 2025 року - дати закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті так і до 25 листопада 2025 року - початку розгляду справи по суті, відповідачка та її представниця не заявляли клопотань про призначення відповідної експертизи та незважаючи на те, що спірний автомобіль перебуває у володінні відповідачки, не надала альтернативних висновків щодо вартості автомобіля.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції в порушення норм процесуального права не з`ясовані фактичні обставини у тому, числі, щодо визначення реальної вартості автомобіля. Звертає увагу на те, що за наявності її заяви про відкладання справи від 20 жовтня 2025 року суд ухвалою від 23 жовтня 2025 року закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. Також зазначає, що судом залишено поза увагою те, що в ході судового розгляду позивач визнав, що до придбання спірного автомобіля у них був ще один автомобіль DAEWOO «Matiz best», державний номер НОМЕР_4 , який було придбано за кредитним договором, гроші за яким було сплачено її батьками. В подальшому автомобіль продали, а гроші використали на придбання спірного автомобіля. Крім того, звертає увагу на відсутність спору між сторонами, оскільки позивач не посилався на порушення його права щодо спірного майна.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Коренко Т.В. просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість.

08 грудня 2025 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 60 000 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2025 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 , подану в його інтересах адвокатом Коренко Т.В. про ухвалення додаткового рішення про відшкодування на її користь витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 60 000 грн.

Ухвала обґрунтована тим, що докази долучені до заяви про ухвалення додаткового рішення не підтверджують понесення позивачем витрат на правову допомогу в розмірі 60 000 грн по справі №490/7032/25 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Не погодившись з ухвалою суду, адвокат Коренко Т.В. діючи в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила її скасувати та задовольнити заяву про ухвалення додаткового рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано, що до заяви додано розрахунок гонорару, ордер та договір про надання правової допомоги, які наявні у матеріалах справи та подавалися разом з позовною заявою, яким суд не надав конкретного мотивування, а лише обмежився загальним формулюванням, що надані докази не підтверджують понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду даної справи у суді першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання позивач та відповідачка не з`явилися, про міс це й час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, а тому а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, представника позивача - адвоката Коренко Т.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та ухвали суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 05 листопада 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2025 року розірвано (а.с.15-17).

За час подружнього життя у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується повторною копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_8 від 20 серпня 2012 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новоодеського районного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №20 та копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_9 від 19 листопада 2018 року, виданого Миколаївським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №1513 (а.с.13-14).

У період перебування у шлюбі, 20 грудня 2022 року сторони придбали автомобіль FORD FOCUS 2016 року випуску, легковий хетчбек бежевого кольору, номер кузова НОМЕР_1 державний номер НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_10 від 20 грудня 2022 року (а.с.18).

Згідно звіту про незалежну оцінку майна, власником якого є ОСОБА_1 , здійсненого оцінювачем ТОВ «Антан-Юг» ОСОБА_6 , ринкова вартість колісного транспортного засобу - автомобіля FORD FOCUS 2016 року випуску, легковий хетчбек бежевого кольору, номер кузова НОМЕР_1 державний номер НОМЕР_2 на дату оцінки 11 серпня 2025 року складає 331 200 грн (а.с.20-21).

Поділ вказаного транспортного засобу, набутого під час шлюбу, в добровільному порядку сторонами не здійснено.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що вказаний спірний автомобіль було набуто сторонами під час перебування в шлюбі, а тому є він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за кожним із співвласників права власності на 1/2 частину, враховуючи визначену позивачем оцінку автомобіля, що на день розгляду справи становить 331 200 грн, відповідно розмір компенсації вартості 1/2 його частини становить 165 600 грн.

З таким висновком суду колегія погоджується виходячи з наступного.

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

З огляду на вказане та фактичних обставин справи, судом першої інстанції було встановлено, що спірний автомобіль набутий у період шлюбу за спільні кошти, а відтак є їх спільною власністю.

Разом з тим, тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

При цьому, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі №127/76029/15-ц.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20))".

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

Процесуальний закон не містить підстав не враховувати при розгляді спору про поділ спільного майна подружжя предмет, підстави позову, та власне позовні вимоги, які заявив позивач (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2024 року в справі № 362/1505/18 (провадження № 61-6304св23)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив в порядку поділу спільного майна, придбаного у період шлюбу - автомобіля автомобіль FORD FOCUS 2016 року випуску, легковий хетчбек бежевого кольору, номер кузова НОМЕР_1 державний номер НОМЕР_2 , стягнути з відповідачки компенсацію частки вартості автомобіля у розмірі встановленим звітом про незалежну оцінку майна від 11 серпня 2025 року у розмірі 165 600 грн.

Як встановлено під час розгляду справи відповідачкою належними доказами не спростовано визначена незалежною оцінкою вартість спірного автомобіля.

Таких доказів і не надано під час апеляційного розгляду.

За такого, суд першої інстанції вірно виходив з дійсної ринкової вартості спірного автомобіля на час вирішення спору у розмірі 331 200 грн та в порядку поділу спільного майна подружжя шляхом припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_2 на 1/2 частину легкового автомобіля FORD FOCUS, 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер (VIN код) НОМЕР_1 , стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача 165 600 грн - вартості 1/2 частини вказаного автомобіля.

Доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування фактичних обставин щодо визначення реальної вартості автомобіля на увагу не заслуговують з урахуванням того, що як встановлено спірний автомобіль знаходиться у володінні відповідачки і остання мала можливість надати суду альтернативні висновки щодо його вартості.

Також не заслуговують на увагу посилання на порушення судом норм процесуального права щодо закриття підготовчого провадження при наявності її заяви про відкладення розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2025 року було прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі, проведення підготовчого засідання призначено на 23 вересня 2025 року, яке за заявою ОСОБА_1 було відкладено на 23 жовтня 2025 року на яке відповідачка та її представник не з`явилися, надавши 20 жовтня 2025 року заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з сімейними обставинами та зайнятістю по роботі. Суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 198, 223 ЦПК України дійшов вірного висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи за відсутності належних доказів на підтвердження неможливості участі відповідачки та її представника у підготовчому судовому засіданні.

Верховний Суд вже неодноразово у своїх рішеннях, зокрема, у справах №802/562/18-а, №826/4504/17, звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними.

При цьому, судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто, реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору.

Крім того, суд ураховує принципи змагальності сторін, розумності строків розгляду справи та недопущення зловживання процесуальними правами. За відсутності належного обґрунтування неможливості бути присутньою під час підготовчого розгляду у клопотанні доводи об`єктивно створюють ризик безпідставного затягування судового процесу, у зв`язку з чим підлягають критичній оцінці.

Суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 198, 223 ЦПК України дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для відкладення розгляду справи за відсутності належних доказів на підтвердження неможливості участі відповідачки та її представника у підготовчому судовому засіданні 23 жовтня 2025 року з причин, зазначених у клопотанні.

Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до заперечень на позов та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права залишенню без змін.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.

Що стосується висновків суду першої інстанції про залишення без задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 60 000 грн під час розгляду справи, то колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Так, відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За приписами частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 висловлено правову позицію, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

В той же час при оцінці розміру витрат на правничу допомогу, що підлягають відшкодуванню, суд застосовує ряд критеріїв - дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційність, співмірність, а також складність справи, значення справи для сторін і т.п.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Крім того, Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зробив висновки про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі її витрати на адвоката, якщо керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права встановить, що розмір гонорару є завищеним, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним згідно ціни позову.

За положеннями частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано Договір №100 про надання (правничої) правової допомоги від 11 серпня 2025 року, укладений між адвокатом Коренко Т.В. та ОСОБА_2 та ордер на надання правничої допомоги від 11 серпня 2025 року Серія ВЕ №1161704 (а.с.24-25).

За умовами вказаного Договору адвокат бере на себе зобов`язання представляти інтереси клієнта у суді першої інстанції у справах, зокрема, цивільних (п.1.1, п.1.1.1).

За послуги, що надаються адвокатом у відповідності із умовами даного Договору клієнт сплачує адвокату гонорар в порядку та розмірі узгодженому сторонами в Додатку №1 у цьому договорі (п.4.1.).

Між тим, матеріали справи не містять Додатку №1 до Договору про надання правничої (правової договору) як то передбачено умовами, а також інших належних доказів (Акт приймання-передачі виконаних робіт, розрахунок таких витрат) понесених витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції під час розгляду даної справи.

За такого, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем документально не підтверджено понесення витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Коренко Т.В. у розмірі 60 000 грн, а відтак обґрунтовано залишив заяву про ухвалення додаткового рішення без задоволення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що до заяви додано розрахунок гонорару, ордер та договір про надання правової допомоги, які наявні у матеріалах справи та подавалися разом з позовною заявою є безпідставні, оскільки спростовуються дослідженими в суді апеляційній інстанції матеріалами справи.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а ухвалу суду залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2025 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в його інтересах адвокатом Коренко Тетяною Володимирівною залишити без задоволення.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 30 січня 2026 року.