Справа № 129/2002/25
Провадження № 22-ц/801/116/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондар О. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
УХВАЛА

05 січня 2026 рокуСправа № 129/2002/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Берегового О.Ю., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2025 року,

встановив:

Відповідач ОСОБА_1 оскаржує в апеляційному порядку рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2025 року у зазначеній вище цивільній справі.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 листопада 2025 року апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2025 року залишена без руху із наданням скаржнику строку п`ять днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків.

Проте, зазначена ухвала не була отримана скаржником та повернута на адресу суду із зазначенням: «адресат відсутній».

У зв`язку із необхідністю повідомлення скаржника, про залишення апеляційної скарги без руху та надання можливості усунути недоліки апеляційної скарги, про які зазначено в ухвалі апеляційного суду від 24 листопада 2025 року, апеляційний суд вважає дійшов висновку про продовження процесуального строку для усунення недоліків апеляційної скарги виходячи з наступного.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Конституція України як закон прямої дії має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп; абзац сьомий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України в рішенні від 11 грудня 2007 року № 11рп/2007 в справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 КПК України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, у межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль у ньому апеляційного суду (рішення від 06 грудня 2007 року в справі «Воловік проти України» заява № 15123/03, § 53).

Право на доступ до суду не є абсолютним і може бути обмежено рішеннями суду (справи «Голдер про Сполученого Королівста» (Golder v. the United Kingdom), § 38; справи «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), § 230). Теж саме застосовується у справах щодо критеріїв прийнятності заяви, що за своїм характером регулюються державою, яка користується певною свободою розсуду у цьому питанні (справа «Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), § 85). Однак застосовані обмеження не можуть обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права. Більш того, обмеження не входить у сферу застосування статті 6 § 1, якщо не переслідує «законну мету» і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (справа «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), § 57; «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), § 65; «Марковіч та інші проти Італії» (Markovic and Others v. Italy), § 99).

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (справа «Кромбах проти Франції» (Krombach v. France), § 96).

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France), заява № 13343/87, ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.

Отже, забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Згідно з ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом, зокрема, з ініціативи суду.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне продовжити строк, раніше установлений судом (ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 листопада 2025 року року) для усунення недоліків апеляційної скарги протягом п`яти днів з дня вручення копії цієї ухвали.

На підставі викладеного, керуючись ст. 127, 185, 354, 356, 357 ЦПК України суд,

ухвалив:

Продовжити процесуальний строк для усунення недоліків апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2025 року, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання ухвали про продовження строку усунення недоліків апеляційної скарги.

Роз`яснити, якщо заяву про поновлення строку не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького

апеляційного суду О. Ю. Береговий