Ухвала

Іменем України

23 січня 2026 року

м. Київ

справа № 161/21371/25

провадження № 61-16572ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Мацеєм Анатолієм Михайловичем, на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 08 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельної ділянки (кадастровий номер :02:001:3896), площею 0,1476 га, цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд та житлового будинку з прибудовою, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Здійснити поділ спільного майна подружжя:

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку та добудови, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , та на частку земельної ділянки (кадастровий номер :02:001:3896), площею 0.1476 га, цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка знаходиться за тією ж адресою.

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку та добудови, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , та на частку земельної ділянки (кадастровий номер :02:001:3896), площею 0.1476 га, цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка знаходиться за тією ж адресою.

Одночасно ОСОБА_2 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на спірне нерухоме майно шляхом заборони розпорядження таким нерухомим майном, а саме: на зазначені вище земельну ділянку та житловий будинок з прибудовою.

В обґрунтування заяви зазначав, що шлюб між ним і відповідачкою розірвано та вони не досягли згоди щодо порядку поділу майна, яке було набуте під час перебування у шлюбі. Оскільки спірна земельна ділянка та будинок зареєстровані на ім`я ОСОБА_1 , яка заперечує його право власності на частку у спільному майні та не допускає до користування ним, то існує ризик його можливого відчуження, що може унеможливити або істотно ускладнити виконання майбутнього рішення суду про поділ спільного майна.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2025 року, залишеною без змін постановою Волинського апеляційного суду

від 08 грудня 2025 року, заяву про забезпечення позову задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на: земельну ділянку (кадастровий номер :02:001:3896) площею 0,1476 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та житловий будинок з прибудовою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивована тим, що оскільки предметом спору є поділ нерухомого майна, яке перебуває у спільній власності сторін, обраний ОСОБА_2 вид забезпечення позову - накладення арешту на спірне нерухоме майно є співмірним із заявленими позовними вимогами.

31 грудня 2025 року засобами поштового зв`язку до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - Мацей А. М. , в якій заявник просить скасувати ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду

від 08 грудня 2025 року та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено жодними доказами існування реальної загрози відчуження спірного майна, оскільки відповідачка не знімалась та не знімала свого неповнолітнього сина з реєстрації місця проживання. В матеріалах справи відсутні докази, що спірне майно виставлено на продаж, а також що вона намагалась реалізовувати спірне мано або вчиняла підготовчі дії для такої реалізації, а тому суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, що є неспівмірним заходом у межах існуючого спору.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову

у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обирати такий спосіб, який у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмету спору.

Відповідно до положень статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Встановивши, що між сторонами дійсно виник спір, предметом якого є поділ майна подружжя, а саме: земельної ділянки та житлового будинку з добудовою, що перебуває у спільній власності сторін, а невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на вказане майно.

Застосований вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки майно залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися ним обмежується на певний час.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою та на правильність висновків апеляційного суду не впливають.

Результат аналізу змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуального права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що касаційна скарга, подана на судові рішення, якими вирішено процесуальне питання, є необґрунтованою. Правильне застосовування норм статей 149-150 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтями394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Мацеєм Анатолієм Михайловичем, на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 08 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:М. Є. Червинська
Є. В. Коротенко В. М. Коротун