П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2025 року м. Київ

Cправа № 753/16420/24

Провадження №22-ц/824/1981/2026

Резолютивна частина постанови оголошена 28 січня 2026 року

Повний текст постанови складено 29 січня 2026 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю

«Клік офлайн»

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року, ухваленого у складі судді Петрова Д.В., -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Клік офлайн» про захист споживачів.

Позов обґрунтовано тим, що позивач уклав з відповідачем договір купівлі-продажу холодильника. Оскільки позивач не мав вільних грошей на купівлю холодильника останній домовився, що його вартість оплачує юридична особа, на якій він працює.

Платіжним дорученням № 511 від 26.07.2024 третя особа, в рамках договору позики (зворотної фінансової допомоги) з позивачем оплатило для позивача куплений товар.

При купівлі товару позивач обговорив суттєві умови договору: холодильник має бути новий, робочий, але виставкового зразка. 01.08.2024 виявилось, що придбаний холодильник мав недоліки, про що відповідачу було повідомлено через його офіційний веб канал.

02.08.2024 позивач оформив свої вимоги письмово та надіслав їх відповідачу. У відповіді від 07.08.2024 відповідач вказував, що товар не підлягає поверненню, тому що він «був у використанні» та без висновку авторизованого сервісного центру продавець відмовляється робити будь-що. Звернувшись, за власною ініціативою до авторизованого сервісу Самсунг, було зрозуміло, що виробник таким не займається та не видає акт дефектовки. Виробник повідомив, що такий акт може зробити сам відповідач, а відповідач наполягав на тому, що позивачу потрібно звернутись до авторизованого сервісу, який вказаний у його гарантійному талоні. Звернувшись туди, позивачу було також відмовлено, оскільки даний сервісний центр відповідача не уповноважений і не робить такі роботи, акт не видає.

Оскільки холодильник мав вже на момент продажу суттєві недоліки, позивач вважає, що угоду було укладено під впливом недостовірної інформації продавця на момент укладення договору.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 22 квітня 2024 року зазначену справу передано за підсудністю до Подільського районного суду міста Києва.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 25 грудня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Клік офлайн», третя особа: ТОВ «ВК Стайлбуд», про захист споживачів залишено позов без задоволення.

Залишаючи позов без задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем зазначений товар не купувався, а був переданий, після придбання товару юридичною особою в користування позивачу, а тому, на дані правовідносини не розповсюджуються норми Закону «Про захист прав споживачів».

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подавапеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

25 серпня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від керівника відповідача ТОВ «Клік Офлайн» Золотаревича Б.С., в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні Глушко О.В. підтримав доводи апеляційної скарги.

ТОВ «Клік офлайн» явку свого представника з належно оформленими повноваженнями в судове засідання не забезпечило, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ТОВ «Клік офлайн».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що 26.07.2024 року між покупцем ТОВ «БК СТАЙЛБУД» та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ТОВ «БК СТАЙЛБУД» було придбано холодильник «Самсунг» RB33J3000WW/UA, вартість якого згідно до розрахункового документу становить 20 599,00 (двадцять тисяч п`ятсот дев`яносто дев`ять грн. 00 коп.) гривень. Також покупець ТОВ «БК СТАЙЛБУД» був проінформований, що товар вітринного зразка, в робочому та комплектному стані.

Під час придбання та доставлення товару Покупцю рахунок на оплату товару, видаткова та товаро-транспортна накладні, гарантійний талон були оформлені на юридичну особу ТОВ «БК СТАЙЛБУД», реквізити якої сам надав Покупець, та що підтверджується оплатою з платіжної інструкції № 511 від 26.07.2024 року, видатковою накладною № 4946 від 26.07.2024 року, товаро-транспортною накладною № 10563 від 30.07.2024 року.

Вперше позивач звернувся до відповідача 02.08.2024 року з заявою про розірвання договору купівлі-продажу та повернення за нього грошових коштів.

В заяві зазначав, що товар працює з недоліками. На що відповідачем було запропоновано передати товар до сервісного центру відповідача, для проведення діагностики та встановлення факту несправності товару, а у випадку незгоди передачі товару до сервісного центру відповідача надати висновок авторизованого сервісного центру «Samsung», для подальшого вирішення питання по суті. Так згідно до наданого позивачем до позову документу- обліково-технічна карта/заказ-наряд № 30074107 від 13.08.2024 року, виданого авторизованим сервісним центром «Samsung» «Замовник» ОСОБА_1 13.08.2024 року отримав відремонтований пристрій холодильник «Самсунг» RB33J3000WW/UA без будь-яких претензій до роботи виробу.

Даний документ підписаний позивачем. Це підтверджує, що твердження позивача, станом на 13.08.2024 року в зверненні до відповідача повторно, що придбаний товар має недоліки, які унеможливлюють використання товару» не відповідають дійсності.

Відповідач обґрунтовано відмовив Позивача в задоволенні його вимог щодо розірвання договору купівлі-продажу та повернення за товар коштів, посилаючись на відсутність в товарі істотного недоліку.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/1307/18 23 жовтня 2019 року, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.

Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача.

Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.

Як встановлено матеріалами справи холодильник було придбано ТОВ «БК «Стайлбуд» та лише потім було передано холодильник в користування позивачу ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» вказано, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Відповідно до п. 18 та 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» вказано, що 18) продавець це суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації;

22) споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника;

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про те, що у вказаній справі ОСОБА_1 не є споживачем, оскільки відповідно до матеріалів справи холодильник було придбано ТОВ «БК «Стайлбуд» а не ОСОБА_1 а тому в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» він не споживач.

Таким чином дослідивши матеріали справи колегія судів дійшла до висновку про те, що позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, а тому висновки суду першої інстанції про те, що вона є неналежним позивачем у цій справі є правильними.

У пункті 114 постанови Великої Палати верховного суду від 28 вересня2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачкою в тому, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити».

Водночас не підлягає судовому захисту похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього.

Оскільки судом встановлено, що позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, він є неналежним позивачем у цій справі. Це є самостійною підставою для відмови в позові. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.17), від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, пункт 8.9).

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення а рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна