ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року

м. Київ

справа № 487/3742/24

провадження № 61-14641св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Черняк Ю. В. (суддя - доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Родіонова Вікторія Євгенівна, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2025 року, ухвалене у складі судді Цуркана Р. С., та постанову Миколаївського апеляційного суду від 20 жовтня 2025 року, ухвалену в складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Коломієць В. В., Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та витребування майна.

Позов обґрунтовано тим, що її батькам: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , належала на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 мала обов`язкову частку у спадщині, проживала на момент смерті із чоловіком, а тому фактично прийняла спадщину після нього.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

14 квітня 2016 року вона ( ОСОБА_1 ) звернулася до Третьої миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3

04 квітня 2024 року державний нотаріус постановою відмовив у вчиненні нотаріальних дій, а саме: у видачі їй свідоцтва про право власності на спадкове майно, у зв`язку із відсутністю такого майна на момент смерті спадкодавця.

Зазначала, що вказана квартира була передана батьками в іпотеку згідно з іпотечним договором від 14 лютого 2007 року, укладеним з ПАТ «Кредитпромбанк».

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2011 року звернуто стягнення на цю квартиру в рахунок стягнення на користь ПАТ «Кредитпромбанк» кредитної заборгованості в розмірі 101 838,80 грн.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за вказаним кредитним договором та договором іпотеки.

18 жовтня 2013 року проведено другі торги з реалізації предмета іпотеки - вказаної квартири, переможцем яких стала ОСОБА_2 .

У липні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі - Заводський ВДВС ММУЮ), ТОВ «Укрспецторг групп», ОСОБА_2 про визнання недійсними прилюдних торгів, протоколу проведення прилюдних торгів та акта про реалізацію предмета іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року у справі № 487/7350/14-ц прилюдні торги від 18 жовтня 2013 року з продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , визнано недійсними. Також визнано недійсним протокол проведення прилюдних торгів від 18 жовтня 2013 року № 15-0426/13(Н)-4 та акт державного виконавця від 22 жовтня 2013 року про реалізацію предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 .

На день подання позову у справі № 487/7350/14-ц, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26 квітня 2017 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року залишено без змін.

Дізнавшись про закінчення касаційного перегляду справи у травні 2017 року, 15 листопада 2019 року вона (позивачка) звернулася до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєва А. А. (далі - приватний нотаріус), про визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (справа № 487/8495/19).

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 березня 2024 року у справі № 487/8495/19 відмовлено у позові з підстав обрання неналежного способу захисту порушеного права.

Указувала, що з моменту придбання майна, а саме: з 02 жовтня 2013 року, ОСОБА_2 жодним чином не заявила про фактичні права на нерухоме майно та не вступила у його володіння. Натомість вона (позивачка) проживає у вказаній квартирі з січня 2016 року, з моменту погіршення стану здоров`я її батьків. З указаного часу вона відкрито володіє майном, сплачує всі комунальні послуги, а всі особові рахунки числяться за її батьком.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері - ОСОБА_3 , та витребувати вказану квартиру від ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_3 поза їх волею внаслідок проведення публічних торгів, які визнані недійсними за позовом правонаступника ПАТ «Кредитпромбанк» - ПАТ «Дельта Банк», а тому вимоги ОСОБА_1 , як спадкоємиці ОСОБА_3 , про витребуванняквартири з незаконного володіння відповідачки є обґрунтованими.

Разом з тим, строк позовної давності для захисту прав власників спірної квартири слід обчислювати з 18 жовтня 2013 року - з дня проведення торгів, під час яких квартира вибула (могла вибути) з володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що останні повинні були усвідомлювати.

Крім того, станом на момент пред`явлення у січні 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позову про визнання недійсними прилюдних торгів, акта про реалізацію предмета іпотеки та свідоцтва про право власності на майно (справа № 487/94/14-ц), вони вже були достовірно обізнані про наявність свідоцтва про право власності на квартиру, яке було видано ОСОБА_2 .

Суд врахував, що ОСОБА_1 відповідно до статей 1216, 1219 ЦК України є спадкоємицею (правонаступником) майнових прав ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Однак, позовну заяву у цій справі вона подала до суду лише 25 квітня 2024 року, що вказує на пропуск строку позовної давності і відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд першої інстанції констатував, що представник позивачки під час розгляду справи не заявляла про поважність причин пропуску позовної давності для пред`явлення позовної заяви до суду, а навпаки, висловлювала чітку позицію про відсутність факту пропуску такого строку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 20 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представник - адвокат Родіонова В. Є., залишено без задоволення. РішенняЗаводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2025 року залишено без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, для витребування спірної квартири у відповідачки за позовом ОСОБА_1 , як спадкоємиці, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки вона вибула з власності боржників - спадкодавців ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з прилюдних торгів, проведених 18 жовтня 2013 року, які визнані недійсними за рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року. Обраний позивачем спосіб захисту шляхом витребування квартири відповідає закону та є ефективним.

Зазначених висновків апеляційний суд дійшов з урахуванням правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15, та Верховного Суду, викладених, зокрема, в постановах від 15 травня 2019 року у справі № 285/3414/17, від 23 грудня 2020 року у справі № 639/7253/18, від 17 лютого 2021 року у справі № 344/6425/17, від 13 квітня 2022 року у справі № 750/3763/21, від 08 грудня 2022 року у справі № 352/1690/16-ц, від 27 липня 2023 року у справі №201/12927/17 та інших.

При цьому заперечення відповідачки про те, що спірна квартира не може вважатися спадковим майном, є помилковими.

Разом з цим, колегія суддів також погодилася з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.

З урахуванням правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 20 серпня 2024 року в справі № 201/11812/23 (провадження № 61-7195св24), від 02 квітня 2025 року у справі № 295/19577/14-ц (провадження № 61-3715св24)), суд апеляційної інстанції виснував, що спадкування (як вид правонаступництва) не перериває та не поновлює позовної давності у розумінні статті 264 ЦК України, спадкуванням є лише перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), тому закріплення початку перебігу позовної давності з початком обізнаності особи про порушення свого права або про особу, яка його порушила, поширюється не тільки на спадкодавця, а й на його (її) правонаступників.

У справі, яка переглядається, встановлено, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 22 жовтня 2013 року на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 22 жовтня 2013 року № 1117 та рішення приватного нотаріуса Міхняєвої А. А. про державну реєстрацію права власності на зазначене нерухоме майно як за переможцем торгів.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року у справі № 487/7350/14-ц прилюдні торги від 18 жовтня 2013 року з продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , визнано недійсними.

Незважаючи на ці обставини, які були достеменно відомі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , останні, за життя, жодних вимог до відповідачки не пред`являли.

Доказів погашення кредиту, зокрема, не за рахунок предмета іпотеки, матеріали справи не містять.

З часу прийняття спадщини після смерті своїх батьків.,14 квітня 2016 року, ОСОБА_1 мала можливість знати про стан її спадкових майнових прав та реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 .

Проте, з метою захисту свого порушеного права ОСОБА_1 вперше звернулася до суду 15 листопада 2019 року, а з позовом у цій справі - 25 квітня 2024 року.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності та відмову у позові з підстав, передбачених частиною четвертою статті 267 ЦК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

22 листопада 2025 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Родіонова В. Є., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 20 жовтня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2025 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 20 жовтня 2025 року, відкрито касаційне провадження у справі та витребувано із суду першої інстанції матеріали цивільної справи № 487/3742/24.

18 грудня 2025 року матеріали цивільної справи № 487/3742/24 надійшли до Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Родіонова В. Є., просить рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 20 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12, від 13 лютого 2013 року у справі № 6-174цс12, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 рокуу справі № 653/1096/16-ц, від 07 листопада 2018 рокуу справі № 488/5027/14-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, від 15 травня 2019 рокуу справі № 757/12726/18-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 23 жовтня 2019 рокуу справі № 922/3537/17, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18, від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13, від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц,від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19, від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, у постанові Верховного Суду від 08 січня 2025 року у справі № 760/21831/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник указує на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

На переконання заявниці, необхідно враховувати те, що з метою захисту свого порушеного права ОСОБА_1 вперше звернулася до суду 15 листопада 2019 року, тобто у межах строку позовної давності, коли їй стало відомо в травні 2017 року зі змісту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року у справі №487/7350/14-ц про наявність спору щодо вказаної квартири.

Суди неправильно констатували те, що оскільки позивачка є правонаступницею прав своїх померлих батьків, початок перебігу строку позовної давності слід рахувати з моменту, коли батькам стало відомо про своє порушене право.

Крім того, свідоцтво, яке видано на підставі прилюдних торгів, визнаних недійсними, не може вважатися законним і чинним, про що зазначено в постанові Миколаївського апеляційного суду від 26 березня 2024 року у справі № 487/8495/19.

Невизнання недійсним свідоцтва одночасно із визнанням недійними торгів у справі № 487/7350/14-ц є процесуальною помилкою і ПАТ «Дельта банк», і суду апеляційної інстанції.

Свідоцтво про право власності на майно є недійсним, оскільки його видано на підставі результатів торгів, визнаних недійсними.

Позовну вимогу про визнання права власності в порядку спадкування за законом ОСОБА_1 пред`явила своєчасно, враховуючи що постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій їй було винесено лише 04 квітня 2024 року.

За характером пред`явлених вимог позов у цій справі є негаторним, а до негаторного позову позовна давність не застосовується.

Твердження відповідачки, з яким погодилися суди першої та апеляційної інстанцій, про те, що спірне майно не увійшло до спадкової маси, є хибним.

Звертає увагу на те, що з моменту придбання майна (з 02 жовтня 2013 року) відповідачка жодним чином не заявила про фактичні права на вказане майно та не вступила у його володіння. Натомість, вона (позивачка) проживає у спірній квартирі з січня 2016 року (з моменту погіршення стану здоров`я її батьків). З вказаного часу вона відкрито володіє майном, сплачує всі комунальні послуги. Всі особові рахунки числяться за її батьком. Відповідачка жодним чином не заявила про свої права на цю квартиру.

При наявності спору та реальній обізнаності про оскарження результатів торгів відповідачка отримала свідоцтво про право власності на нього, однак не вживала жодних заходів щодо отримання реального доступу до свого майна, права користування вказаним майном, не утримувала майно та не сплачувала комунальні послуги.

Cуди першої та апеляційної інстанції надали неправильну оцінку доказам щодо обізнаності позивачки про наявність спору та проведення прилюдних торгів, що в подальшому призвело до неправомірного застосування строків позовної давності.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду 18 грудня 2025 року, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник - адвокат Чайковський І. М., заперечує проти доводів ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Родіонова В. Є., просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Відзив мотивовано наступним.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

За змістом статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

З часу прийняття 14 квітня 2016 року спадщини ОСОБА_1 мала можливість знати про стан її спадкових майнових прав та реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачкою.

Суди правильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права щодо перебігу позовної давності.

Крім того, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, пред`явлених позивачем до того відповідача.

Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Разом з тим, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосуванням реституції (позову про захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння), тобто одночасне застосування статей 216 та 338 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_1

25 травня 2012 року Заводським ВДВС ММУЮ відкрито виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2011 року про звернення стягнення на іпотечне майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , у рахунок стягнення на користь ПАТ «Кредитпромбанк» кредитної заборгованості у розмірі 101 838,80 грн.

Квартира АДРЕСА_1 була продана на других прилюдних торгах, які відбулися 18 жовтня 2013 року.

На підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 22 жовтня 2013 року № 1117 та рішення приватного нотаріуса Міхняєвої А. А. про державну реєстрацію право власності на зазначене нерухоме майно зареєстровано за переможцем ОСОБА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2014 року (справа № 487/94/14-ц, провадження №22-ц/784/2202/14) відмовлено у позові ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до Заводського ВДВС ММУЮ, ТОВ «Укрспецторг групп», треті особи - Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_2 , ПАТ «Кредитпромбанк», приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєва А. А., про визнання недійсними прилюдних торгів, акта про реалізацію предмета іпотеки та свідоцтва про право власності на майно.

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку, який ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 червня 2015 року на підставі пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України залишено без розгляду.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року (справа № 487/7350/14-ц) за позовом правонаступника ПАТ «Кредитпромбанк» - ПАТ «Дельта Банк» визнано недійсними прилюдні торги від 18 жовтня 2013 року з продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , визнано недійсним протокол проведення прилюдних торгів від 18 жовтня 2013 року № 15-0426/13(Н)-4 з продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , який складено Миколаївською філією ТОВ «Укрспецторг Групп», та визнано недійсним акт державного виконавця від 22 жовтня 2013 року про реалізацію предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 , затверджений заступником начальника Заводського ВДВС ММУЮ.

Встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 брали участь у справі № 487/7350/14-ц як треті особи, які не заявляють вимог щодо предмета спору, та у судовому засіданні діяли через представника ОСОБА_5 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року у справі № 487/7350/14-ц рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року залишено без змін.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

14 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Третьої миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

Постановою державного нотаріуса Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Білецької О. М. від 04 квітня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку із відсутністю такого майна на момент смерті спадкодавця.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку зі спливом позовної давності.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Родіонова В. Є., не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині відповідають зазначеним вимогам.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц зроблено правовий висновок про те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через його необґрунтованість. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Отже, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 359/2421/15-ц (провадження № 14-168цс18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Відмовляючи у позові, суди виходили з того, що позивачка пропустила строк позовної давності.

Згідно із зазначеними вище правовими висновками відмова у позові з підстав пропуску позовної давності є можливою лише у випадку обрання позивачкою ефективного способу захисту своїх порушених прав та обґрунтованості позовних вимог.

Предметом позову є вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та витребування майна - спірної квартири, з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України.

Підставою для звернення до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 зазначала вибуття спірної квартири з володіння її батьків: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 поза їх волею внаслідок проведення публічних торгів, які визнано недійсними.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово нагадувала, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) та багатьох інших.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15.

Разом з тим, частина друга статті 388 ЦК України містить заборону витребування майна від добросовісного набувача, якщо воно продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

У постанові від 15 травня 2019 року у справі № 285/3414/17 Верховний Суд зазначив, що застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

Подібні висновки також викладені в постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 592/7963/16-ц, від 23 грудня 2020 року у справі № 639/7253/18, від 13 квітня 2022 року у справі № 750/3763/21, від 22 лютого 2023 року у справі № 206/5891/16-ц, від 01 березня 2023 року у справі № 741/1523/20, від 27 липня 2023 року у справі №201/12927/17.

Встановлено, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року у справі № 487/7350/14-ц визнано недійсними прилюдні торги та протокол проведення прилюдних торгів від 18 жовтня 2013 року з продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а також визнано недійсним акт державного виконавця від 22 жовтня 2013 року про реалізацію предмета іпотеки, затверджений заступником начальника Заводського ВДВС ММУЮ. Рішення суду апеляційної інстанції набрало законної сили.

Також встановлено, що 14 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Третьої миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Отже, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього (див. правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12, постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 754/11747/18 (провадження № 61-22947св19), від 15 березня 2023 року у справі № 759/8653/17 (провадження № 61-15468св19)).

Встановивши, що спірна квартира вибула з власності боржників (спадкодавців ОСОБА_1 ) з прилюдних торгів, проведених 18 жовтня 2013 року, які визнані недійсними за рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року, суди попередніх інстанцій правильно виходили з наявності підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, для витребування спірної квартири у відповідачки на користь ОСОБА_1 , як спадкоємиці, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , а також правильно зазначили, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом витребування квартири відповідає закону та є ефективним.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку зі спливом позовної давності.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частин третьої, четвертої та п`ятої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 25 березня 2015 року (провадження № 3-21гс15), від 01 липня 2015 року (провадження № 6-178цс15), від 17 лютого 2016 року (провадження № 6-2407цс15) та від 08 червня 2016 року (провадження № 6-3029цс15).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 359/2421/15-ц (провадження № 14-168цс18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Правило частини другої статті 388 ЦК України виключає будь-яку можливість витребування власником свого майна від особи, яка придбала майно в порядку, встановленому для виконання судового рішення, а також від особи, якій таке майно згодом було відчужено. Отже, позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних (публічних) торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними (див. постанови Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 344/6425/17, від 17 травня 2022 року у справі №640/14276/17, від 08 грудня 2022 року у справі № 352/1690/16-ц, від 15 лютого 2023 року у справі № 592/19484/18, від 01 березня 2023 року № 668/12003/15-ц).

Оскільки тлумачення частини другої статті 388 ЦК України дає підстави для висновку, що пред`явлення позову власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних (публічних) торгів, є можливим лише після визнання цих торгів недійсними, тому і строк для пред`явлення вказаного позову у такому випадку слід рахувати з цього ж моменту (визнання торгів недійсними).

До моменту відчуження спірної квартири з торгів 18 жовтня 2013 року спірна квартира належала ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - батькам позивачки ОСОБА_1 , а з 22 жовтня 2013 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі проведення прилюдних трогів.

09 квітня 2015 року судом апеляційної інстанції було вирішено спір у справі № 487/7350/14-ц про визнання прилюдних торгів недійсними, і з цієї дати рішення суду апеляційної інстанції набрало законної сили.

Таким чином, позов власників спірної квартири, якими були ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , про її витребування в добросовісного набувача підлягав пред`явленню протягом трирічного строку після визнанням електронних (публічних) торгів недійсними на підставі рішення суду.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за життя жодних вимог до відповідачки не пред`являли.

ОСОБА_1 є спадкоємицею після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , оскільки є їхньою дочкою.

Встановлено судами та не заперечується сторонами у справі, що 14 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

Таким чином, з часу прийняття спадщини ОСОБА_1 мала можливість знати про стан її спадкових майнових прав та реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачкою ОСОБА_2 .

Враховуючи наведене, оскільки з позовом про витребування спірної квартири ОСОБА_1 звернулася до суду лише у квітні 2024 року, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про пропуск нею позовної давності та, відповідно, залишення такого позову без задоволення.

Доводи касаційної скарги про те, що про наявність спору щодо вказаної квартири ОСОБА_1 стало відомо зі змісту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року у справі №487/7350/14-ц, а тому і позовну давність слід рахувати з моменту ухвалення рішення судом касаційної інстанції, - необґрунтовані та спростовуються викладеним вище.

Крім того, рішення суду апеляційної інстанції, яким вирішено спір у справі № 487/7350/14-ц про визнання прилюдних торгів недійсними, набрало законної сили з моменту його ухвалення і залишення цього рішення без змін судом касаційної інстанції вказаного моменту не змінює (статті 223, 319 ЦПК України 2004 року та стаття 384 ЦПК України 2017 року).

Посилання сторони позивачки на те, що з метою захисту свого порушеного права ОСОБА_1 вперше звернулася до суду 15 листопада 2019 року, на строк позовної давності не впливає, оскільки не зупиняє та не перериває його.

Позивачка не надала суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів щодо об`єктивної неможливості звернутися до суду з позовом про витребування спірної квартири у межах строку, встановленого статтею 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, з урахуванням обставин, які обумовлюють початок перебігу позовної давності відповідно до статті 261 цього Кодексу, починаючи з 14 квітня 2016 року.

Доводи касаційної скарги про те, що позовну вимогу про визнання права власності в порядку спадкування за законом ОСОБА_1 пред`явила своєчасно, враховуючи що постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій їй було винесено лише 04 квітня 2024 року, - висновків судів попередніх інстанцій щодо настання процесуально-правових наслідків у вигляді відмови у позові не спростовують, однак з урахуванням мотивів, наведених судами у оскаржуваних рішеннях, колегія суддів звертає увагу на таке.

У постанові Верховного Суду від 15 травня 2024 року у справі № 755/12399/21 (провадження № 61-10584св23) зроблено правовий висновок про те, що позовна вимога спадкоємиці про визнання права власності на спірну квартиру є неефективним способом захисту її прав, оскільки ефективним способом є вимога про витребування цієї квартири. Верховний Суд дійшов висновку про те, що є підстава витребувати спірне майна від добросовісного набувача, яка є його останнім власником, на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки спірне майно придбано у особи, яка не мала на права його відчужувати, і це майно вибуло з володіння власників (спадкодавців і в подальшому спадкоємця (позивачки) не з їх волі іншим шляхом, а саме за недійсним договором купівлі-продажу.

Враховуючи викладене, позовна вимога ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом є неефективним способом захисту її прав, і у її задоволення слід було відмовити саме з указаних підстав. Разом з цим, суди не робили висновків щодо пропуску позивачкою строку позовної давності в контексті вказаної вимоги, акцентували увагу виключно на застосуванні позовної давності до вимоги про витребування майна як ефективного способу захисту, а тому зазначене не вплинуло на правильність вирішення указаного спору по суті.

Верховний Суд наголошує на тому, що дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах. Правова визначеність є універсальною правовою категорією, дія якої поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою та особою, як реалізація і забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до такої відповідальності, неприпустимість дій і бездіяльності органів влади, спрямованих на необґрунтоване обмеження прав і свобод людини.

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи необґрунтованому втручанню у права відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

В контексті викладеного Верховний Суд вважає за необхідне звернути увагу, що стороною позивачки під час розгляду справи не заявлялося про поважність причин пропуску позовної давності для пред`явлення позовної заяви до суду, натомість акцентовано увагу на відсутності факту пропуску такого строку.

Встановленими у цій справі обставинами та доказами, що містяться у справі, підтверджено правомірність застосування судами позовної давності.

Доводи касаційної скарги значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Посилання заявниці на те, що суди не взяли до уваги висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, які зазначені у касаційній скарзі, колегія суддів відхиляє, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається Верховним Судом.

Аргументи заявниці про те, що за характером пред`явлених вимог позов у цій справі є негаторним, спростовуються предметом, підставами та змістом пред`явленого позову.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, то відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Родіонова Вікторія Євгенівна, залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 20 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник