Справа № 720/1943/25
Провадження № 2/720/190/26
23 січня 2026 року Новоселицький районний суд Чернівецької області
в складі: головуючого судді Ляху Г.О.
з участю секретаря Княгницька Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Новоселицької державної нотаріальної контори про тлумачення заповіту, -
Представник позивача в судове засідання не з`явився направивши на адресу суду заяву, в якій позов підтримав та просив задовольнити заявлені вимоги, проти проведення заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідачі у встановлений судом строк, на адресу суду відзиву на позовну заяву не надали, а також в судове засідання не з`явилися не повідомивши суд про причини своєї неявки, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 є рідною бабусею позивача.
24 січня 2005 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла на користь позивача державний акт на землю серії 1-ЧВ № 020150 та сертифікат на земельну частку (пай) серії ЧВ № 0077115.
Крім того, у вказаному заповіті ОСОБА_3 заповіла своєму сину, батькові позивача ОСОБА_4 сертифікат на земельну частку (пай) серії ЧВ № 0077134.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.
Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до заповіту, який був складений 24 січня 2005 року та посвідчений секретарем виконавчого комітету Рокитнянської сільської ради Новоселицького району, спадкодавець заповіла позивачу державний акт на землю серії 1-ЧВ № 020150 та сертифікат на земельну частку (пай) серії ЧВ № 0077115 та своєму сину, батькові позивача ОСОБА_4 сертифікат на земельну частку (пай) серії ЧВ № 0077134.
Спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняли своєчасно позивач, її батько ОСОБА_4 як спадкоємець за заповітом від 24 січня 2005 року, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем та відповідач ОСОБА_2 , за заповітом від 09 січня 1997 року, яким померла заповіла їй все своє майно, звернувшись протягом шестимісячного строку після смерті спадкодавця до нотаріально контори, що підтверджується матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_3 ..
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина в тому числі на вказані земельні ділянки, спадщину після його смерті позивач прийняла своєчасно, звернувшись із відповідною заявою до нотаріальної контори.
Однак нотаріальна контора відмовила у видачі свідоцтва у зв`язку із неможливістю встановити яке саме майно спадкодавець заповіла позивачу, а яке відповідачу, оскільки при надані позивачем документів, останньою було надано державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯА № 623414 та серії ЯА № 623415, а не сертифікати.
В силу статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
У відповідності до вимог статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Згідно з статтею 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.
Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо заповіт містить суперечливі положення, за вимогою заінтересованих осіб застосовується тлумачення заповіту (стаття 1256 ЦК України) за умови, якщо відсутні підстави визнання заповіту недійсним, тобто тлумаченню підлягає лише дійсний заповіт. Для тлумачення змісту заповіту застосовуються також загальні правила тлумачення змісту правочинів встановлені статтею 213 ЦК України.
Згідно ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з п. 2.1 Глави 3 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини.
Таким чином, тлумачення заповіту судом здійснюється за наявності таких правових умов: зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача та наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту.
Об`єктом тлумачення заповіту судом є виключно сам заповіт, складений із слів та сполучень слів, які утворюють його текст.
Оскільки правочином відповідно до українського законодавства є дія особи, що спрямовується на придбання, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, необхідність тлумачення змісту правочинів виникає у випадках нечіткого виявлення волі сторонами. У таких випадках необхідно встановити дійсні наміри сторін. Це означає, що суб`єкт тлумачення повинен встановити загальне для усіх сторін значення слів і понять (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі №755/7730/16-ц).
Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.
Тлумачення заповіту являє собою інтелектуально-розумовий процес, спрямований на з`ясування змісту заповіту як одностороннього правочину, з тексту якого неможливо встановити справжню волю заповідача. Тлумачення полягає в усуненні нечітких, подвійних формулювань у заповіті і подоланні таким чином прогалин у реалізації волі заповідача.
Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту у цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 467/356/19 (провадження № 61-8685св20) зазначено, що «відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої статті 1256 ЦК України. Оскільки суди у справі, що переглядається, встановили, що між спадкоємцями є спір щодо тлумачення заповіту, то відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснює суд. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини. При цьому частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту».
У даній справі перший заповіт від 09 січня 1998 року стосувався усього рухомого та нерухомого майна, яке ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_2 .. Інші заповіти від 24 січня 2005 року стосувалися лише земельних паїв ЧВ №0077115 від 21 квітня 1997 року та ЧВ № 0077134 від 21 квітня 1997 року, яких ОСОБА_3 заповіла відповідно Дісар (дошлюбне ОСОБА_5 ) та ОСОБА_4 .. На час складення других заповітів земельні ділянки за земельними паями не виділені в натурі, державні акти на право власності на земельні ділянки не видавався.
Таким чином, визначення спадкоємців на земельні паї ЧВ №0077115 від 21 квітня 1997 року та ЧВ № 0077134 від 21 квітня 1997 року має відбуватися відповідно до заповіту від 24 січня 2005 року, а все інше спадкове майно повинно спадкуватися за заповітом від 09 січня 1998 року.
Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Загальноприйнятим є використання поняття «земельний пай» не тільки як земельна ділянка, яка не виділена в натурі, а й як земельна ділянка, отримана в результаті розпаювання землі (виділення в натурі). У разі, якщо заповідач реалізував право на земельну частку (пай) та отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, і за життя не склав нового заповіту чи не скористався правом на внесення змін до заповіту, то заповіт, у якому заповідач розпорядився правом на земельну частку (пай), не втрачає чинність на підставі частини четвертої статті 1236 ЦК України, а визначення спадкоємців на земельну ділянку має відбуватися згідно з цим заповітом.
Суд звертає увагу на необхідність тлумачити заповіт на користь волевиявлення спадкодавця у разі зміни документів, що посвідчують право на землю (земельну частку (пай), земельну ділянку.
ОСОБА_3 заповідаючи «земельні паї», вважала, що немає різниці між земельним паєм та власне земельною ділянкою, на яку вона згодом отримала державний акт на право власності.
З урахуванням того, що ОСОБА_3 при складанні заповітів 24 січня 2005 року конкретизувала, що «земельні паї» вона заповідає відповідно ОСОБА_6 (дошлюбне ОСОБА_5 ) та ОСОБА_4 , то воля заповідача була спрямована саме на передання ОСОБА_6 (дошлюбне ОСОБА_5 ) та ОСОБА_4 земельних паїв у вигляді відповідних земельних ділянок.
У зв`язку із цим тлумачення заповіту від 24 січня 2005 року на користь спадкоємця - позивача, зазначеного у ньому, не є спотворенням волі заповідача.
За вказаних обставин, суд вважає обґрунтованим звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права у обраний ним спосіб, що повністю відповідає вимогам ст.16 ЦК України та ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги до Новоселицької державної нотаріальної контори суд виходить з того, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).
Порядок вчинення нотаріальних дій регламентується вказаним законом та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.
Згідно з пунктом 26 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
Постановою Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що у справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі.
Аналіз вказаних правових норм дає підстави вважати, що якщо у конкретній справі виникає спір між спадкоємцями щодо певного спадкового майна, тощо, сторонами у справі є не спадкоємець і нотаріус, а спадкоємці між собою, оскільки нотаріус не заявляє майнові права щодо спадщини, а лише вчиняє процесуальні нотаріальні дії щодо такого майна. Якщо особа вважає, що внаслідок укладення правочину було порушено її права та охоронювані законом інтереси, вона повинна звернутися з відповідним позовом до іншої сторони, яка є учасником цього правочину, а не до нотаріуса, що посвідчував цей документ.
Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що нотаріальна контора є неналежним відповідачем у даній справі, а тому пред`явлений до неї позов є безпідставним.
На підставі ст.ст. 213, 1216-1218, 1223, 1233, 1236, 1256 ЦК України, суд керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, -
Позов задовольнити частково.
В частині позовних вимог до Новоселицької державної нотаріальної контори Чернівецької області відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідачі можуть подати до Новоселицького райсуду заяву про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя Ляху Г.О.