ПОСТАНОВА

Іменем України

19 січня 2026 року м. Кропивницький

справа № 405/8222/23

провадження № 22-ц/4809/149/26

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О. Л., Чельник О. І.,

за участі секретаря Бойко В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Рідний Дім»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Усатенка В`ячеслава Юрійовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , на рішення Подільського районного суду м. Кропивницького від 07 липня 2025 року та на рішення Подільського районного суду м. Кропивницького від 07 липня 2025 року у складі судді Шевченко І. М. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст вимог позовної заяви

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила зобов`язати відповідача знести за власний рахунок самочинно побудовану споруду цегляний сарай, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 та співвласником 1/125 частки зазначеного будинку, тобто є співвласником багатоквартирного будинку розташованого за вказаною адресою і є засновником ОСББ «Рідний Дім».

Рішенням Кіровоградської міської ради від 08.12.2005 № 1591 земельна ділянка площею 2 969,2 кв.м по АДРЕСА_1 безоплатно передана у власність ОСББ «Рідний Дім» для розміщення багатоквартирного житлового будинку, згідно якого видано Державний акт від 05.04.2006.

Позивач вказувала, що на прибудинковій території ОСОБА_2 протиправно збудувала цегляний сарай з бетонним фундаментом без дозвільних документів.

ОСОБА_1 , як співвласник земельної ділянки, не надавала дозвіл на таке будівництво, а тому побудований відповідачем сарай є самочинним будівництвом.

Оскільки вказане самочинне будівництво перешкоджає позивачу користуватись належним їй на праві власності гаражем та перешкоджає заїзду в належний їй гараж її автомобіля, остання звернулась до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 квітня 2026 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 .

Рішенням Подільського районного суду м. Кропивницького від 07 липня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про знесення самочинно побудованої споруди відмовлено.

Судові витрати віднесено за рахунок позивача.

Рішення суду мотивовано тим, що нерухоме майно, яке на думку позивача є самочинно збудованим об`єктом, існувало задовго до створення ОСББ «Рідний Дім» та надання йому у власність земельної ділянки з кадастровим номером 310100000:36:277:0004 в межах якої до 2006 року не знаходився спірний об`єкт, що підтверджується Державним актом доданим відповідачем ОСОБА_2 до відзиву на позовну заяву і підтверджують той факт, що відповідачі по справі не є забудовниками спірного об`єкта нерухомого майна.

Суд першої інстанції вказав, що межі земельної ділянки з кадастровим номером 310100000:36:277:0004 не визначені і не виносилися в натурі, у зв`язку з чим відсутня можливість стверджувати про наявність чи відсутність в межах вказаної земельної ділянки незаконно розміщених будівель та споруд.

Позивачем пред`явлено позов до ОСОБА_2 , посилаючись на ст. 376 ЦК України, згідно з ч. 4 якої самочинне будівництво підлягає знесенню особою, яка її здійснила, або за її рахунок, разом з тим, ОСОБА_2 , 1992 року народження, не могла здійснити самочинне будівництво в 2001 році, коли їй було 9 років і будівля була побудована задовго до її народження.

Суд першої інстанції вважав, що залучивши до участі в справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 , позивач не надала допустимих доказів здійснення ним забудови спірної будівлі.

Рішенням Подільського районного суду м. Кропивницького від 07 липня 2025 року доповнено рішення Подільського районного суду м. Кропивницького від 07 липня 2025 року абзацом наступного змісту:

«Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 17 000 грн».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Усатенко В. Ю., який представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Подільського районного суду м. Кропивницького від 07 липня 2025 року, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог, та рішення Подільського районного суду м. Кропивницького від 07 липня 2025 року, яким стягнуто витрат на професійну правничу допомогу, та ухвалити нове, яким позовні ОСОБА_4 задовольнити у повному обсязі та відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на прибудинковій території відповідачі протиправно збудували цегляний сарай з бетонним фундаментом, без дозвільних документів та згоди позивача, що не було враховано судом першої інстанції та не надано відповідну оцінку вказаним обставинам.

Відповідачі не мають документів на будівництво спірного сараю та вказана будівля збудована на земельній ділянці, що не була відведена відповідачам та не була відведена для цієї мети, а в останніх відсутні відповідні документи, які дають право виконувати будівельні роботи та належно затвердженого проекту.

Доводи відповідача спростовуються листом від 03.08.2023, наданого голові правління ОСББ «Рідний Дім», яким вона особисто визнала, що спірний сарай належить їй як власнику квартири та який на її думку знаходиться за межами земельної ділянки ОСББ «Рідний Дім».

Відповідно до листа ОСББ «Рідний Дім» від 16.02.2024 спірний сарай збудований ОСОБА_5 на земельній ділянці, належній ОСББ «Рідний Дім», що також не було враховано судом першої інстанції.

Суд першої інстанції не вказав, на підставі яких доказів він встановив, що дата будівництва спірного нерухомого майна це 2001 рік.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку 2006 року та Витягу з ДЗК про земельну ділянку станом на 2006 рік спірна будівля на плані земельної ділянки не відображалась оскільки на той час її ще не було збудовано.

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання спірної споруди за набувальною давністю, що також підтверджує використання спірної будівлі останнім.

Крім того, суд першої інстанції 07.07.2025 ухвалив два рішення по справі, що взагалі не передбачено ЦПК України.

ОСОБА_2 подавала заяви по суті спору, проте, в жодній не зазначала попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, що є самостійною підставою для відмови у відшкодуванні витрат на правничу допомогу.

Відповідач подала докази витрат на правничу допомогу з порушенням строків після закінчення судових дебатів у справі, а до їх закінчення не обгруновано поважність причин неподання доказів, що підтверджують розмір судових витрат до закінчення судових дебатів у справі.

Крім того, зазначені в наданій представником відповідача додатковій угоді та акті про надання правничої допомоги послуги не є видами адвокатської діяльності згідно ст. 19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а розмір затрат, вказаний ОСОБА_5 на підготовку відзиву, заперечення та представництво в суді неспівмірним.

Відзиви на апеляційні скарги

Від адвоката Іванченка В. В., який представляє інтереси ОСОБА_3 і ОСОБА_2 надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких представник відповідачів просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції без змін.

Від ОСББ «Рідний Дім» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Кропивницького від 07 липня 2025 року та рішення Подільського районного суду м. Кропивницького від 07 липня 2025 року залишити без задоволення.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні апеляційного суду Здоровецька Л. М. та її представники адвокати Усатенко В. Ю. та Усатенко Ю.Ю. підтримали доводи апеляційної скарги, представник відповідачів адвокат Іванченко В. В. та представник третьої особи Каліч В. М. заперечували проти доводів апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 та співвласником 1/125 частки зазначеного будинку, тобто позивач є співвласником багатоквартирного будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та є засновником ОСББ «Рідний Дім», розташованого за вказаною адресою.

Рішенням Кіровоградської міської ради від 08.12.2005 року № 1591 земельна ділянка площею 2969,2 кв.м по АДРЕСА_1 безоплатно передана у власність об`єднанню співвласників багатоквартирних будинків «Рідний Дім» для розміщення багатоквартирного житлового будинку, згідно якого видано Державний акт від 05.04.2006.

В 1991 році було засновано ТОВ «Контак-Факт» засновником якого, в тому числі, являвся і ОСОБА_3 . Основною метою діяльності товариства було будівництво житлових будинків.

В 1992 році в установленому законом порядку ТОВ «Контакт-Факт» отримало для будівництва 24-квартирного житлового будинку земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

На зазначеній земельній ділянці були розташовані старі приватні будинки разом з підсобними приміщенням для господарських потреб, в свою чергу такі приватні будинки і частина підсобних приміщень за згодою мешканців були знесені, оскільки мешканці отримали нове житло в новобудовах розташованих в інших частинах міста, при цьому частина підсобних приміщень залишилися не зруйнованими, оскільки вони не входили до території, яка була відведена для будівництва 24-квартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 був засновником ТОВ «Контак-Факт» та виступив інвестором будівництва, уклавши договір на придбання квартири в майбутній новобудові.

В 1994 році ТОВ «Контакт-Факт» уклало договір на будівництво будинку за вказаною адресою з фірмою «Корвет». В 1997 році фірма «Корвет» закінчила будівництво першої черги (перша і друга секції будинку) і здала їх в експлуатацію.

Одне з незруйнованих підсобних приміщень було розташоване поблизу другої секції будинку, в якій відповідач ОСОБА_3 мав отримати в майбутньому оплачену квартиру. Протягом 1994 - 1999 років вказане підсобне приміщення, у якого був відсутній власник, використовувалося ТОВ «Контакт-Факт» та фірмою «Корвет» з метою зберігання інвентаря необхідного для будівництва багатоквартирного житлового будинку, та за вказаний період ніхто не пред`являв ніяких вимог до таких юридичних осіб стосовно використання цього майна.

Після отримання у власність квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачем ОСОБА_3 , орієнтовно в 2002 році, було зроблено в підсобному приміщенні яке до цього часу використовувалося ТОВ «Контакт-Факт» косметичний ремонт та в подальшому таке приміщення почало використовуватися ним для зберігання будівельних матеріалів, необхідних для оздоблення квартири.

В подальшому право власності на квартиру АДРЕСА_3 набуто відповідачем ОСОБА_2 20.03.2013 на підставі Договору дарування і вона є співвласником 1/100 частки у праві власності на будинок за адресою: АДРЕСА_4 .

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Щодо позовних вимог про знесення самочинно побудованої споруди

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 2 ст. 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).

Згідно з частиною третьою статті 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Одночасно за положеннями частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України, статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування, інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди, встановивши, що самочинна забудова здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, повинні з`ясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб, а в разі зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проєкту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою, чи можливо здійснити перебудову з метою поновлення порушених прав з дотриманням будівельних норм і правил або положень проєкту; чи не відмовляється особа від такої перебудови.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Саме таку правову позицію щодо застосування положень статті 376 ЦК України висловив Верховний Суд України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16. Подібні висновки зробив Верховний Суд у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14 та від 22 квітня 2019 року у справі № 396/724/16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц (провадження № 14-341цс18) зазначила, що правовою підставою знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. Під істотним порушенням будівельних норм і правил необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини тощо.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 30.03.2006 ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_2 (том 1 а. с. 11).

Копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.12.2012 та копією Витягу про державну реєстрацію прав від 19.12.2012 підтверджується, що ОСОБА_4 є співвласником 1/125 частини будинку АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 9-10).

Рішенням Кіровоградської міської ради від 08.12.2005 № 1591 земельна ділянка площею 2969,2 кв. м. по АДРЕСА_1 безоплатно передана у власність ОСББ «Рідний Дім» для розміщення багатоквартирного житлового будинку, згідно якого видано Державний акт від 05.04.2006, який підтверджує, що у власності ОСББ «Рідний Дім» (том 1 а. с. 14-15).

Відповідно до копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-019 від 01.05.2019 ОСББ «Рідний Дім» є власником земельної ділянки з кадастровим номером :36:277:1004, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 17-21).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що на прибудинковій території будинку, співвласником якого вона є, на належній ОСББ «Рідний Дім» земельній ділянці з кадастровим номером :36:277:1004, навпроти її гаража збудований без дозвільних документів цегляний сарай з бетонним фундаментом, яким користуються відповідачі по справі, та який перешкоджає користуватись належним їй гаражем та перешкоджає заїзду автомобіля.

Заявляючи вимогу про знесення самочинно збудованої споруди, позивач повинна була довести, зокрема, що спірний об`єкт розташований у межах земельної ділянки, яка належить ОСББ «Рідний Дім», та що таким розміщенням порушуються її права як співвласника.

Разом з тим, із матеріалів справи слідує, що межі земельної ділянки з відповідним кадастровим номером у натурі не визначені та не винесені, що унеможливлює однозначне встановлення факту розташування спірної господарської будівлі в межах цієї земельної ділянки. Належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували, що спірна споруда знаходиться саме на земельній ділянці ОСББ «Рідний Дім», позивач суду не надала.

Позивач не надала суду належних і допустимих доказів того, у чому саме полягає порушення її прав як співвласника багатоквартирного будинку, зокрема не довела, що існування спірної будівлі об`єктивно унеможливлює або істотно обмежує реалізацію нею права користування належним їй майном.

Посилання позивача на те, що спірна споруда перешкоджає користуванню гаражем та заїзду автомобілем, мають загальний характер і не підтверджені жодними об`єктивними доказами, зокрема схемами проїзду, висновками спеціалістів, фототаблицями з прив`язкою до місцевості або іншими доказами, які б свідчили про реальне, а не уявне порушення її прав.

За відсутності встановленого факту розташування спірної будівлі в межах земельної ділянки ОСББ, а також за відсутності доказів конкретного порушення прав позивача, самі по собі твердження про незручності чи потенційні перешкоди не можуть бути підставою для застосування такого виняткового способу захисту цивільних прав, як знесення нерухомого майна.

Таким чином, апеляційний суд виходить із того, що у даному випадку позивачем не доведено а ні належності спірної будівлі до земельної ділянки ОСББ «Рідний Дім», а ні факту порушення її суб`єктивних прав чи законних інтересів, що виключає можливість задоволення заявлених позовних вимог.

За таких обставин суд погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність заявлених позовних вимог, оскільки відсутність установленого факту розміщення спірного об`єкта в межах земельної ділянки, право на яку належить ОСББ, виключає можливість застосування передбачених статтею 376 ЦК України правових наслідків у вигляді знесення будівлі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до тверджень про самочинне будівництво спірної господарської будівлі відповідачами, відсутність у них дозвільних документів та порушення прав позивача як співвласника багатоквартирного будинку. Водночас апеляційний суд виходить із того, що для вирішення заявленого спору визначальним є не з`ясування питання, ким і коли була збудована спірна споруда, а встановлення факту її розташування в межах земельної ділянки, право на яку належить ОСББ «Рідний Дім», та наявність у зв`язку з цим порушення прав позивача.

Заявляючи вимогу про знесення самочинно збудованої споруди, позивач повинна була довести, що спірний об`єкт розміщений саме в межах земельної ділянки ОСББ, а також що таким розміщенням порушуються її права як співвласника. Однак із матеріалів справи вбачається, що межі земельної ділянки ОСББ у натурі не визначені та не винесені, що унеможливлює достовірне встановлення місця розташування спірної будівлі відносно цієї земельної ділянки.

За таких обставин твердження апелянта про зведення споруди на земельній ділянці, що належить ОСББ, є припущеннями та не підтверджені належними і допустимими доказами, зокрема документацією із землеустрою, топографічними матеріалами або висновком експерта.

Посилання апеляційної скарги на відсутність у відповідачів дозвільних документів на будівництво, а також на самочинний характер споруди не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки за відсутності встановленого факту розміщення будівлі в межах земельної ділянки ОСББ сам по собі факт можливого порушення містобудівного законодавства не є достатньою підставою для застосування наслідків, передбачених статтею 376 ЦК України, у вигляді знесення.

Доводи апеляційної скарги щодо листів відповідача та ОСББ, якими, на думку апелянта, підтверджується належність та розміщення спірної споруди, не можуть бути прийняті апеляційним судом як належні докази. Зазначені документи носять інформативний характер, відображають суб`єктивну позицію сторін та не підтверджують у встановленому законом порядку фактичного розташування спірної будівлі в межах земельної ділянки ОСББ.

Посилання апелянта на те, що спірна будівля не відображена на плані земельної ділянки станом на 2006 рік, також не має вирішального значення для правильного вирішення спору, оскільки сама по собі відсутність відображення об`єкта у правовстановлюючих документах не доводить ані часу його спорудження, ані факту розміщення в межах конкретної земельної ділянки.

Доводи щодо звернення відповідача з позовом про визнання права власності за набувальною давністю свідчать лише про факт користування спірною будівлею, однак не підтверджують здійснення самочинного будівництва та не спростовують ключового висновку суду першої інстанції про недоведеність розташування об`єкта на земельній ділянці ОСББ.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що за відсутності встановленого факту розміщення спірної будівлі в межах земельної ділянки ОСББ «Рідний Дім» обставини щодо того, ким і коли вона була збудована, не мають самостійного правового значення для вирішення даного спору. Сам по собі факт користування спірною будівлею відповідачами не є підставою для її знесення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, зводяться до припущень та переоцінки доказів, у зв`язку з чим підстав для скасування оскаржуваного рішення суд не вбачає.

Щодо вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин першої, третьої, восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 14-16723св20) зазначено, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

В постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 (провадження № 61-16088св19) зроблено висновок про те, що згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Матеріалами справи підтверджується, що представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Іванченком В. В. на підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу надано до суду першої інстанції було надано: ордер та договір на надання правничої правової допомоги від 19.12.2023 № 51/23 (том 2 а. с. 39-43); додаткову угоду про остаточний розмір гонорару та встановлення ціни договору до договору № 51/23 про надання правничої допомоги від 19.12.2023, відповідно до якого внесені зміни до п. 7.1 договору та визначена ціна договору в розмірі 17 000 грн (том 2 а. с. 44); акт про надання правничої допомоги з визначеною ціною в розмірі 17 000 грн (том 2 а. с. 45); докази направлення клопотання з додатками сторонам (том 1 а. с. 46-48).

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що понесені відповідачем судові витрати підтверджені належними та допустими доказами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Клопотань позивача, якій було надіслано клопотання про стягнення судових витрат з додатками, щодо зменшення заявлених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції матеріали справи не містять.

Таким чином, враховуючи відсутність клопотань щодо зменшення заявлених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, з огляду на те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, суд приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17 000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції ухвалив два рішення у справі, що не передбачено ЦПК України, є необґрунтованими.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, має право ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Як слідує з матеріалів справи, рішенням суду першої інстанції від 07 липня 2025 року спір вирішено по суті, однак питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу відповідача залишилося невирішеним, у зв`язку з чим суд першої інстанції на підставі заяви відповідача ухвалив додаткове рішення.

Додаткове рішення є процесуальною формою усунення неповноти основного рішення, не вирішує спору по суті повторно та прямо передбачене нормами цивільного процесуального законодавства, а тому твердження апелянта про ухвалення двох рішень у справі є помилковим.

Посилання апелянта на те, що відповідач не подала попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, не є підставою для скасування додаткового рішення.

Частиною третьою статті 136 ЦПК України передбачено право сторони подати попередній розрахунок судових витрат, однак не встановлено обов`язку такого подання та не передбачено процесуальних наслідків у вигляді автоматичної відмови у відшкодуванні витрат у разі його неподання.

Суд виходить з того, що вирішальним для розподілу судових витрат є факт їх реального понесення та документального підтвердження, а не подання попереднього розрахунку на початковій стадії процесу.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність заяви відповідача до закінчення судових дебатів є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні витрат на правничу допомогу, апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Частина восьма статті 141 ЦПК України встановлює процесуальний порядок подання доказів судових витрат та пов`язує можливість їх подання після ухвалення рішення із заявою сторони до закінчення дебатів. Водночас зазначена норма не містить заборони на вирішення питання судових витрат шляхом ухвалення додаткового рішення у порядку статті 270 ЦПК України, якщо таке питання не було вирішено в основному рішенні.

Інститут додаткового рішення спрямований на забезпечення повного та ефективного судового захисту та не може тлумачитися формально таким чином, що повністю унеможливлює компенсацію понесених витрат за наявності їх документального підтвердження та за відсутності зловживання процесуальними правами.

Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення, врахував, що відповідач заявила вимогу про відшкодування витрат у розумний строк після ухвалення рішення, надала належні та допустимі докази їх понесення, а позивач не був позбавлений можливості надати заперечення щодо їх розміру та співмірності.

За таких обставин суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для вирішення питання про судові витрати шляхом ухвалення додаткового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що послуги, зазначені у договорі про надання правничої допомоги, додатковій угоді до нього та акті про надання правничої допомоги, не належать до адвокатської діяльності, а розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним, не заслуговують на увагу суду з огляду на відсутність у суді першої інстанції заявлених клопотань про зменшення витрат на правничу допомогу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги щодо оскарження рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог по суті спору не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, суд першої інстанції ухвалив судове рішення в частині вирішення позовних вимог по суті спору з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає судове рішення у вказаній частині без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, немає.

Разом з тим, щодо поданого представником відповідача про стягнення зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги в Кропивницькому апеляційному суді представником відповідача до суду апеляційної інстанції надано: ордер на надання правничої допомоги серії ВА № 1125211 (том 2 а. с. 135); Договір № 16/24 про надання правничої допомоги від 25 березня 2024 року (том 2 а. с. 206-207); Акт про надання правничої допомоги від 08 листопада 2025 року(том 2 а. с. 208); Додаткову угоду про остаточний розмір гонорару до Договору № 16/24 про надання правничої допомоги від 25.03.2024 (том 2 а. с. 208 на звороті); платіжні інструкції (том 2 а. с. 209-210); докази надсилання клопотання з додатками іншим сторонам (том 2 а. с. 211).

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача заперечував проти задоволення клопотання представника відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на не співмірність розміру витрат.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited» v Ukraine), заява № 19336/04,пункт 268).

У рішенні від 18 лютого 2022 року у справі «Чоліч проти Хорватії» (COLIC v. Croatia), заява № 49083/18, ЄСПЛ зазначив, що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними а також були розумними у своєму розмірі (пункт 77).

ЄСПЛ наголошує на необхідності об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність).

Під час визначення суми відшкодування суд має керуватись критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Суд керується тим, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, оскільки цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, провадження № 14-50цс24.

Надаючи оцінку доводам представника відповідача щодо понесених ОСОБА_3 витрат на послуги адвоката та надані на їх підтвердження докази, суд керується таким.

Згідно Акту про надання правничої допомоги від 09 листопада 2025 року за період з 01.09.2025 по 01.11.2025 ОСОБА_3 були надані послуги з підготовки процесуальних документів та представництво інтересів в суді апеляційної інстанції по справі № 405/8222/23. Всього надано виконавцем правничої допомоги на загальну суму 13 167 грн, в тому числі: умовні години на суму 9 167 грн та представницькі години на суму 4 000 грн.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що апеляційний розгляд не був пов`язаний зі значною складністю правових питань чи необхідністю виконання істотного обсягу нових процесуальних дій, а представництво інтересів у суді апеляційної інстанції обмежувалося участю адвоката у судових засіданнях та підготовкою стандартних процесуальних документів у межах доводів апеляційної скарги.

За таких обставин, суд приходить висновку, що заявлена до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13 167 грн не в повному обсязі відповідає критеріям співмірності та розумності, визначеним статтею 137 ЦПК України.

З огляду на викладене, з урахуванням критеріїв розумності, реальності, неминучості таких витрат, їх пропорційності до предмета спору, фактично виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), за винятком тих, які не є підтвердженими, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу згідно з положеннями статті 141 ЦПК України з 13 167 грн до 10 000 грн, що є співмірним зі складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт.

Оскільки, апеляційна скарга адвоката Усатенка В. Ю., який представляє інтереси ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Кропивницького від 07 липня 2025 року та рішення Подільського районного суду м. Кропивницького від 07 липня 2025 року, без змін, суд дійшов висновку про стягнення зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесену відповідачем під час розгляду справи апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу адвоката Усатенка В`ячеслава Юрійовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Кропивницького від 07 липня 2025 року та рішення Подільського районного суду м. Кропивницького від 07 липня 2025 року, яким вирішено питання про розподіл судових витрат, без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 (десять тисяч ) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 27.01.2026.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді О. Л. Карпенко

О. І. Чельник