У х в а л а

Іменем України

22 січня 2026 року

м. Київ

Справа № 362/4377/23

Провадження № 61-15875ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження

за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржник)

на постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_2 (далі - позивачка) до скаржника про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, стягнення грошової компенсації, припинення права на частку та

в с т а н о в и в :

1. У липні 2023 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати житловий будинок АДРЕСА_1 (далі - житловий будинок) та автомобіль марки «Volvo XC 60» з реєстраційним номером НОМЕР_1 (далі - автомобіль) спільною сумісною власністю подружжя, стягнути зі скаржника грошову компенсацію вартості половини зазначеного майна та припинити частку позивачки у вказаному майні подружжя. Мотивувала тим, що перебувала зі скаржником у зареєстрованому шлюбі, за час якого вони набули у спільну сумісну власність вищевказане майно.

2. 21 травня 2025 року Васильківський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення, згідно з яким задовольнив позов частково: стягнув зі скаржника на користь позивачки 1 643 543,50 грн компенсації вартості спірного майна; у задоволенні інших вимог відмовив; стягнув зі скаржника на користь позивачки 13 420,00 грн відшкодування судового збору. Мотивував так:

- житловий будинок та автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, яке воно набуло за час шлюбу; тому на користь позивачки слід стягнути грошову компенсацію 1/2 її частки вартості цього майна;

- скаржник не спростував презумпцію спільності майна подружжя; всі обставини особистих взаємовідносин сторін до дати реєстрації їхнього шлюбу та готовності житлового будинку на 65% значення не мають.

3. 29 жовтня 2025 року Київський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою змінив рішення суду першої інстанції: зменшив розмір грошової компенсації з 1 643 543,50 грн до 725 170,30 грн, а також компенсації судового збору з 13 420,00 грн до 5 920,90 грн; стягнув із позивачки на користь скаржника 8 881,35 грн відшкодування судового збору за розгляд справи в апеляційному суді. Мотивував так:

- до реєстрації 27 грудня 2007 року шлюбу сторін скаржник самостійно звів житловий будинок на 65%, що підтверджує, зокрема, договір іпотеки від 29 листопада 2006 року, укладений із Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - банк) для забезпечення виконання скаржником кредитних зобов`язань;

- згідно з висновком проведеної у справі комісійної оціночно-будівельної експертизи від 24 грудня 2024 року № 24454/23-42 вартість житлового будинку становить 2 837 456,00 грн, 65% від яких - 1 844 346,40 грн. Отже, поділити у рівних долях слід іншу частину, що стосується 35% вартості, тобто 993 109,60 грн, з яких 1/2 частина - 496 554,80 грн. Тобто компенсація вартості частини житлового будинку, яку має сплатити скаржник позивачці, не становить 1 418 728,00 грн, як помилково вважав суд першої інстанції;

- щодо автомобіля, то суд першої інстанції правильно виснував, що сторони його набули за час шлюбу та за спільні кошти, а тому цей об`єкт є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки автомобіль був у користуванні скаржника, який розпорядився ним без згоди позивачки, то суд першої інстанції правильно задовольнив її вимоги про стягнення 1/2 вартості автомобіля відповідно до звіту Товариства з обмеженою відповідальністю «Автопрестиж центр» (далі - ТОВ «Автопрестиж центр») від 5 березня 2021 року № 06/244-09 про ринкову вартість.

4. 16 грудня 2025 року скаржник подав до Верховного Суду касаційну скаргу (вх. № 3583/0/216-25 від 16 грудня 2025 року), у якій просив скасувати постанову апеляційного суду й ухвалити нове судове рішення - про відмову у задоволенні позову. Мотивував так:

- апеляційний суд належно не дослідив усі обставини справи, не врахував, що житловий будинок скаржник побудував повністю до укладення шлюбу з позивачкою;

- автомобіль був придбаний в інтересах сім`ї за кошти, які скаржник отримав за договором позики, борг за яким слід враховувати при поділі майна колишнього подружжя (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15);

- апеляційний суд не встановив, які саме права (інтереси) позивачки порушені, невизнані або оспорені скаржником, і за захистом яких прав (інтересів) вона звернулася до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21).

5. Верховний Суд вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою скаржника немає.

5.1. Позивачка звернулася до суду з метою поділу житлового будинку й автомобіля, що перебувають у спільній сумісній власності, бо набуті за час шлюбу зі скаржником. Єдиним варіантом вирішення такого спору бачила відмову від її частки у праві спільної сумісної власності на відповідне майно й отримання від скаржника грошової компенсації за цю частку. Суди попередніх інстанцій погодилися з можливістю задоволення позову, але апеляційний суд зменшив розмір компенсації до стягнення.

5.2. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21)).

5.3. Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункти 22-23)).

5.4. За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

5.5. Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (частина перша статті 36 Сімейного кодексу України; далі - СК України).

5.6. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України.

5.7. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

5.8. У СК України і ЦК України передбачена презумпція віднесення придбаного за час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбане за час шлюбу, то реєстрація цього майна (зокрема транспортного засобу) чи прав на нього (на житловий будинок, іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності такого майна до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ куплена за особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тобто тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 711/2302/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 вересня 2025 року у справі № 752/16850/14-ц).

5.9. Закон встановив спростовну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте у шлюбі. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19).

5.10. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

5.11. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

5.12. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

5.13. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 січня 2024 року у справі № 755/12204/18, від 6 серпня 2025 року у справі № 953/2242/20).

5.14. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими у статтях 69 - 72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням подружжя, а за недосягнення згоди, - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

5.15. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

5.16. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

5.17. Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

5.18. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц, Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 1 вересня 2022 року у справі № 295/9244/17, Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19).

5.19. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

5.20. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

5.21. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 27)).

5.22. Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)).

5.23. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України).

5.24. У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 66.1)).

5.25. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 50); близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19).

5.26. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша, третя та четверта статті 12 Цивільного процесуального кодексу України; далі - ЦПК України).

5.27. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили такі обставини:

- 29 листопада 2006 року зареєстрована заборона відчуження незакінченого будівництвом житлового будинку готовністю 65% та передання його в іпотеку банку для забезпечення виконання скаржником кредитного зобов`язання за договором про отримання кредиті на споживчі потреби;

- з 26 грудня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі;

- 12 березня 2021 року Васильківський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення про розірвання шлюбу;

- 11 лютого 2008 року під час перебування у шлюбі за скаржником на праві власності зареєстроване домоволодіння загальною площею 103,8 кв. м, житловою площею 72,6 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

- згідно з висновком комісійної оціночно-будівельної експертизи від 24 грудня 2024 року № 24454/23-42 ринкова вартість житлового будинку становить 2 837 456,00 грн;

- 19 травня 2020 року подружжя придбало на ім`я скаржника автомобіль, який він відчужив 27 квітня 2021 року, тобто після розірвання шлюбу;

- згідно зі звітом від 5 березня 2021 року № 06/244-09, складеним ТОВ «Автопрестиж центр», ринкова вартість автомобіля складає 449 631,00 грн.

5.28. Безпідставними є твердження скаржника про те, що апеляційний суд не встановив, які права (інтереси) позивачки порушені, невизнані або оспорені скаржником, і за захистом яких прав (інтересів) вона звернулася до суду. За змістом судових рішень судів попередніх інстанцій і касаційної скарги саме скаржник не визнає право спільної сумісної власності з позивачкою на майно, яке вони як подружжя набули за час шлюбу.

5.29. З огляду на встановлені обставини апеляційний суд обґрунтовано виснував, що до реєстрації шлюбу (27 грудня 2007 року) скаржник самостійно звів житловий будинок до 65% його готовності, що підтверджує, зокрема, договір іпотеки від 29 листопада 2006 року. Згідно з висновком комісійної оціночно-будівельної експертизи від 24 грудня 2024 року № 24454/23-42 житловий будинок коштує 2 837 456,00 грн, 65% від яких становить 1 844 346,40 грн. Тому апеляційний суд мав підстави вважати, що поділ у рівних частках можливий щодо інших 35 %. Правильність арифметичного розрахунку не є предметом касаційного оскарження.

5.30. Щодо автомобіля, то суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановив, що сторони його набули за час шлюбу та за спільні кошти, а тому автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки скаржник ним користувався та розпорядився без згоди позивачки після розірвання шлюбу, то суд першої інстанції правильно задовольнив вимогу про стягнення зі скаржника 1/2 вартості автомобіля відповідно до звіту від 5 березня 2021 року № 06/244-09 про його ринкову вартість.

5.31. Верховний Суд з наведеними висновками щодо суті спору погоджується та вважає, що доводи касаційної скарги ці висновки не спростовують, на законність оскарженої постанови не впливають, а в основному зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі.

5.32. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). Тобто Верховний Суд не має повноважень встановлювати обставини справи, досліджувати докази, оцінювати їх на предмет достовірності та визначати перевагу одних над іншими.

5.33. Доводи касаційної скарги про те, що скаржник придбав автомобіль в інтересах сім`ї за кошти, отримані за договором позики, не заслуговують на увагу, оскільки спрямовані на переоцінку доказів. Апеляційний суд зазначив, що саме належних і допустимих доказів придбання спірного автомобіля за позичені кошти, як твердив відповідач, у матеріалах справи немає. Крім того, як правильно зазначив апеляційний суд, скаржник за наявності для цього підстав не позбавлений права вирішити питання про розподіл боргового зобов`язання у передбаченому законом порядку.

5.34. За змістом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

5.35. Верховний Суд уже викладав у постановах висновки щодо застосування норм у справах про поділ майна подружжя (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19). За змістом оскарженої постанови та з огляду на аргументи касаційної скарги апеляційний суд розглянув справу відповідно до таких висновків. Його постанова за встановлених у цій справі обставин і доводів скаржника висновкам Верховного Суду не суперечить. Тому таку касаційну скаргу слід визнати необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження.

5.36. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

5.37. Оскільки касаційна скарга, подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованою, не можна виснувати, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 260, 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в :

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 рокуу справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, стягнення грошової компенсації та припинення права на частку.

2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали надіслати особі, яка подала цю скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко