Справа № 694/1492/24 провадження № 2/694/592/26 Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12.01.2026 року м. Звенигородка
Звенигородський районний суд Черкаської області у складі:
головуючого - судді Кравченко Т.М.,
з участю секретаря судового засідання Федорової І.В., Литвин Н.М.,
представника позивача адвоката Путіліна Є.В. ( в режимі відео конференції),
представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Онасенка О.М. (в режимі відео конференції),
представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Насонової Л.В. (в режимі відео конференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування рішення про державну реєстрацію прав та витребування майна,
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.06.2024 року головуючим суддею у даній справі визначено Сакун Д.І .
Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області (суддя Сакун Д.І.) від 01.07.2024 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.
Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області (суддя Сакун Д.І.) від 29.07.2024 року відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження.
24.09.2024 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Насонова Л.В. надіслала до суду відзив, в якому вказала, що відповідно до Державного реєстру речових прав на момент відчуження земельної ділянки власниками такої ділянки були виключно ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Будь-яких обтяжень/обмежень на відчуження земельної ділянки не було зареєстровано, а тому підстав підозрювати про наявність можливих прав третіх осіб на земельну ділянку у відповідача ОСОБА_2 не було. Навіть проявивши прискіпливу обачність, відповідач не міг бути поінформований про наявність непрацездатної повнолітньої дитини у померлої ОСОБА_5 . Оскільки ОСОБА_2 придбав земельну ділянку вільну від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень, він правомірно розраховував, що матиме право та змогу вільно володіти цим майном. ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку на підставі відплатного договору та є добросовісним набувачем. Продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчинено за 200 000 грн. гривень. Вказану суму Продавці отримали від Покупця пропорційно проданим часткам, повністю до підписання договору та не мають до Покупця жодних матеріальних претензій. Представник відповідача вказує на те, що задоволення позову в частині витребування у ОСОБА_2 1/4 частки земельної ділянки призведе до втручання у його право власності. У випадку задоволення позовної заяви в частині витребування 1/4 частини земельної ділянки ОСОБА_2 втратить право власності на цю частину та буде змушений шукати способи компенсації понесених ним витрат у зв`язку із її придбанням. Це призведе до покладення на
ОСОБА_2 , який є добросовісним набувачем, індивідуального та надмірного тягаря для відновлення свого порушеного права та інтересу. Також, адвокат зазначає, що керуючись нормами ст. 1280 ЦК України та враховуючи висновки Верховного Суду щодо застосування даної статті ЦК України, ОСОБА_3 має право лише на отримання грошової компенсації від спадкоємців, між якими була розподілена спадщина (земельна ділянка), відкрита після смерті ОСОБА_5 . Просить відмовити в задоволенні позовної заяви та стягнути з ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_2 судові витрати у вигляді витрат на правову (правничу) допомогу в сумі 15 000 грн.
25.09.2024 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він вказав, що починаючи з 03.05.2018 року (дата смерті ОСОБА_5 ) по ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач взагалі не звертався до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, не здійснював волевиявлення щодо спадкового майна, а також не надав відповідних підтверджуючих документів органам нотаріату, які б підтвердили непрацездатність позивача, як інваліда 3 групи на момент відкриття спадщини. Також позивач не надав доказів того, що протягом часу з 03.05.2018 року по 29.03.2024 року були об`єктивні, непереборні, істотні труднощі в поданні, разом з підтверджуючими документами про непрацездатність, відповідної заяви до органів нотаріату про прийняття спадщини. Крім того, відповідач зазначає, що на час відкриття спадщини позивачу було відомо про наявність заповіту ОСОБА_5 від 22.11.2011 року, відповідно до якого все майно спадкодавець заповіла онукам ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Позивач не надав суду доказів звернення до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини та документів про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у формі постанови. Просить в задоволенні позову відмовити повністю та всі витрати по справі покласти на позивача.
22.10.2024 року до суду надійшла заява адвоката Путіліна Є.В. про виправлення описки в ухвалі суду від 10.09.2024 року про забезпечення позову.
Згідно з розпорядженням керівника апарату Звенигородського районного суду Черкаської області № 107 від 18.03.2025 року «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справ» у зв`язку з відстороненням судді ОСОБА_7 від здійснення правосуддя на підставі рішення ВРП від 15.01.2025 року, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №694/1492/24, провадження №2/694/98/25.
В ході повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2025 року головуючим у справі визначено суддю Кравченко Т.М.
Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області Кравченко Т.М. від 26.03.2025 року прийнято до провадження цивільну справу, розгляд цивільної справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче судове засідання.
Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 30.04.2025 року
клопотання позивача про витребування доказів задоволено. Витребувано у Звенигородської державної нотаріальної контори Черкаської області належним чином засвідчену копію спадкової справи №256/2018 після смерті ОСОБА_5 , 1941 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оголошено перерву в підготовчому засіданні.
12.05.2025 року Завідувач Першої Черкаської, в порядку заміщення Звенигородської держнотконтори Шалденко Л.В. надіслала до суду копію спадкової справи.
Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 02.07.2025 року клопотання представника відповідача Насонової Л.В. про витребування доказів задоволено. Витребувано у Звенигородської державної нотаріальної контори Черкаської області документи, які підтверджують направлення ОСОБА_3 та/або отримання ним листа Звенигородської державної нотаріальної контори Черкаської області від 30.01.2019 р. за вих. № 210/02-14.
11.08.2025 року адвокат Путілін Є.В. надіслав до суду заяву про долучення доказів.
12.08.2025 року адвокат Насонова Л.В. надіслала до суду додаткові пояснення, в яких вказала на те, що згідно наданої позивачем довідки МСЕК №361375 інвалідність йому встановлено на строк до 01.10.2025 року. Таким чином, позивач має інвалідність на певний строк та підлягає періодичному оцінюванню. Коло спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначається на день відкриття спадщини. Непрацездатність позивача для визначення його права на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_5 має бути підтверджена виключно пенсійною книжкою або довідкою, виданою органом МСЕК, що була чинна станом на дату смерті спадкодавця ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з тим, позивач надав довідку МСЕК №361375, що видана 04.09.2023 року, тобто більше ніж через п`ять років після смерті спадкодавця. Крім того, позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували його право на обов`язкову частку у спадщині саме у заявленому ним розмірі частина.
Ухвалою суду від 13.08.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
14.10.2025 року представник відповідача ОСОБА_1 Онасенко О.М. подав письмові пояснення, в яких просив врахувати, що позивач ОСОБА_3 протягом шести років без поважних причин не звертався до державної нотаріальної контори з документами, що підтверджують його інвалідність ІІІ групи на момент відкриття спадщини та застосувати наслідки спливу строків позовної давності і відмовити в позові в повному обсязі.
В судовому засіданні представник позивача адвокат Путілін Є.В. повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Пояснив, що позивач вчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. ОСОБА_3 має право на обов`язкову частку в спадковому майні, оскільки є спадкоємцем першої черги. Іншим спадкоємцем першої черги є його брат, а тому він претендує на частку спадкового майна, як обов`язкову частку. Повідомлення нотаріуса про необхідність надання підтверджуючих документів щодо права на обов`язкову частку позивач не отримував, оскільки на той час не проживав за місцем своєї реєстрації. На момент звернення до нотаріуса позивач жив за місцем своєї реєстрації, а тому іншої адреси нотаріусу не повідомляв. Потім знову став проживати за місцем реєстрації після виконання рішення суду від 05.07.2022 року про його вселення, про що надав суду відповідні докази.
Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Насонова Л.В. просила відмовити в задоволенні позову. Вказала на те, що інвалідність позивача не підтверджена належними доказами станом на день відкриття спадщини. Довідка МСЕК або пенсійне посвідчення мають бути дійсні станом на 03.05.2018 року. Крім того, не зрозуміло, яким чином позивач визначив розмір належної йому обов`язкової частки, оскільки ним не надано відповідних доказів про всіх спадкоємців першої черги. Також зазначила, що відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, а тому позов про витребування у нього майна не підлягає до задоволення. Звернула увагу суду на те, що позивач не вживав жодних заходів щодо оформлення спадщини, хоча мав такий обов`язок за наявності в складі спадщини нерухомого майна.
Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Онасенко О.М. позов не визнав а
просив відмовити в його задоволенні. Вказав на те, що позивач не цікавився спадковим майном протягом шести років та на даний час сплинули строки оскарження свідоцтва про право на спадщину. Крім того, позивач не підтвердив розмір своєї частки, оскільки немає жодних даних про усіх спадкоємців першої черги. Також вважає, що позивач орав неналежний спосіб захисту своїх прав.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані ними докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 . Його батьками були ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.9, Т.1).
Згідно довідки МСЕК серії 12ААГ №361375 від 04.09.2023 року ОСОБА_3 має ІІІ групу інвалідності, загальне захворювання (а.с.10). Згідно з копією індивідуальної програми реабілітації інвалідів №1362 група інвалідності встановлена з 12.01.2012 року (а.с.11, Т.1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 03.05.2018 року виконавчим комітетом Юрківської сільської ради Звенигородського району Черкаської області (а.с.8, Т1).
22.11.2011 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким все своє майно заповіла онукам ОСОБА_1 , 1991 року народження, та ОСОБА_4 , 1998 року народження. Заповіт був зареєстрований у Спадковому реєстрі за номером 52064480 та був чинним на момент смерті спадкодавця.
21.06.2018 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернувся її онук ОСОБА_4 та за його заявою Звенигородському державною нотаріальною конторою було зареєстровано спадкову справу №265/2018.
12.10.2018 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернувся її онук ОСОБА_1 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 її син ОСОБА_3 (а.с.40, 48, 50 Т.2).
Завідувач Звенигородської державної нотаріальної контори Шалденко Л.В. надіслала позивачу ОСОБА_3 лист від 30.01.19 року №210/02-14, в якому повідомила, що до нотконтори за прийняттям спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулися спадкоємці за заповітом, на користь яких померла склала заповіт на все майно, яке належало їй. Також, в листі було роз`яснено, що у разі, якщо ОСОБА_9 підпадає під дію ст. 1241 Цивільного Кодексу України, він повинен у термін до 20.02.2019 року надати до нотаріальної контори відповідні документи, які підтверджують його права на спадкування. В іншому разі спадщина буде оформлена не на його користь (а.с.52, Т.2).
Вказаний лист був повернутий до Звенигородської державної нотаріальної контори за закінченням терміну зберігання (а.с.157, Т.2).
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
Згідно з положенням ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Стаття 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Згідно з вимогами ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом або за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Стаття 1223 ЦК України встановлює, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Згідно зі ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.
Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.
Стаття 1236 ЦК України передбачає, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
Відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця.
Глава 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, передбачає, що непрацездатність утриманця за віком може бути підтверджена паспортом, свідоцтвом про народження; непрацездатність за станом здоров`я - за пенсійною книжкою або довідкою, виданою відповідним органом медико-соціальної експертизи (п. 4.6). При видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус має обов`язково з`ясувати наявність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 Цивільного кодексу України (п. 5.5). Коло спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначається на день відкриття спадщини (п. 5.6). При визначенні розміру обов`язкової частки нотаріусу слід враховувати, що частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України встановлено, що обов`язкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обов`язкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом (п. 5.10).
В постанові ВС від 21 вересня 2022 року справа № 170/581/21 (№ 61-3127св22) вказується про те, що при визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини. За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Прийняття спадщини спадкоємцем є обов`язковою умовою здійснення права на спадщину як за законом, так і за заповітом, а також і права на обов`язкову частку у спадщині. При визначенні розміру обов`язкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. Якщо заповідана лише частина спадкового майна, обов`язкова частка визначається, виходячи із вартості всього спадкового майна, але виділяється обов`язковому спадкоємцю з тієї частки спадкового майна, що залишилась поза заповітом. Якщо частка майна, що залишилась не заповіданою, менша порівняно із розміром обов`язкової частки у спадщині, обов`язковий спадкоємець отримує частку, якої не вистачає, із заповіданої частини спадкового майна. У випадку, коли спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, в майні спадкодавця припадає частка, рівна обов`язковій або більша, то правила статті 1241 ЦК України не застосовуються.
Згідно з вимогами ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із
спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Для прийняття спадщини статтею 1270 ЦК України встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Стаття 1296 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
При цьому стаття 1297 ЦК України встановлює, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.
Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, згідно з якою свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
Позивач ОСОБА_3 просить визнати недійсними в частині частки свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані спадкоємцям ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посилаючись на те, що він має прав на обов`язкову частку в зв`язку з наявністю інвалідності ІІІ групи, а видачею вказаних свідоцтв відповідачам було порушено його право на спадкування.
Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.
Позивач вказує на те, що він наділений правом на обов`язкову частку у спадщині статтею 1241 ЦК України, згідно якої малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Конституційний Суд України в Рішенні №1-рп/2014 від 11.02.2014 року дійшов висновку, що незалежно від змісту заповіту право на обов`язкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, які в установленому законодавством порядку визнані інвалідами I, II чи III групи.
Конституційний Суд України вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.
Судом встановлено, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом та своєчасно, а саме 31.10.2018 року, звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , однак при подачі заяви не надав нотаріусу жодних документів, які б підтверджували визнання його інвалідом в установленому законом порядку. Як передбачає Глава 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, такими документами мали бути пенсійна книжка або довідка, видана відповідним органом медико-соціальної експертизи.
Позивачу був направлений рекомендований лист від 30.01.19 №210/02-14, в якому нотаріус повідомила, що до нотконтори за прийняттям спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулися спадкоємці за заповітом, на користь яких померла склала заповіт на все майно, яке належало їй. В листі було роз`яснено, що у разі, якщо позивач підпадає під дію ст. 1241 Цивільного Кодексу України, він повинен у термін до 20.02.2019 року надати до нотаріальної контори відповідні документи, які підтверджують його права на спадкування. В іншому разі спадщина буде оформлена не на його користь (а.с.52, Т.2).
Вказаний лист був направлений на адресу, яку ОСОБА_3 вказав у заяві про прийняття спадщини, проте лист був повернутий до Звенигородської державної нотаріальної контори за закінченням терміну зберігання.
Верховний Суд звертав увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника (Постанова ВП ВС від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), КГС ВС від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19 та від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Позивач вказує на те, що не проживав за вказаною в заяві про прийняття спадщини адресою ( АДРЕСА_2 ), а тому не отримував повідомлення нотаріуса. Надав суду на підтвердження вказаних обставин рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.07.2022 року, згідно якого ОСОБА_3 вирішено вселити до квартири АДРЕСА_3 . Однак, з цього ж рішення вбачається, що з ОСОБА_3 не проживав у спірній квартирі з 2016 року, тобто на момент подання заяви нотаріусу в 2018 році він вже не мав змоги проживати за вказаною адресою, але зазначив її, як адресу свого проживання.
Крім того, суд звертає увагу на те, що починаючи з дня подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, а саме з 31.10.2018 року, по день видачі свідоцтв про право на спадщину відповідачам, а саме 29.03.2024 року, позивач не цікавився рухом спадкової справи, та за шість років не подав до нотаріальної контори відповідні документи, які підтверджують його право на обов`язкову частку у спадщині.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 на підтвердження своєї інвалідності надав копію довідки МСЕК №361375, що видана 04.09.2023 року, тобто більше ніж через п`ять років після смерті спадкодавця, та Індивідуальну програму реабілітації інваліда від 04.09.2023 року, в якій хоч і міститься посилання на перебування позивача на інвалідності з 12.01.2012 року, але такий документ не може бути належним доказом підтвердження наявності інвалідності.
В ході судового розгляду представник позивача надав суду в якості додаткових
доказів інвалідності позивача копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 , виданого 27.06.2018 року, тобто після смерті спадкодавця, що сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також довідку Головного управління Пенсійного фонду України № 2426 від 20.08.2025 року про те, що ОСОБА_3 з 27.12.2011 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області та отримує пенсію по інвалідності (3 група, загальне захворювання, на строк по 31.05.2026 року.
Таким чином, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність у нього інвалідності та відповідно його право на обов`язкову частку у спадщині, саме на час відкриття спадщини, тобто станом на 03.05.2018 року.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами 1, 3 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у
сукупності, з урахуванням того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилається, а саме не надано доказів того, що позивач на час відкриття спадщини мав право на обов`язкову частку у спадщині, суд приходить до висновку, що основна позовна вимога про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом не підлягає до задоволення.
Враховуючи те, що інші позовні вимоги є похідними, відмова в задоволенні основної позовної вимоги виключає задоволення інших, оскільки без підтвердження порушення права за основною вимогою, похідні не мають правових підстав для задоволення.
Разом з тим, згідно з п. 8 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до частин 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.
Оскільки за наслідками розгляду справи судом ухвалено рішення про повну відмову у задоволенні позовних вимог, в силу ч. 9 ст. 158 ЦПК України, підстав для збереження вжитих судом заходів забезпечення поданого позову не має.
Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати стягненню з відповідачів на користь позивача не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 95, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272-273, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування рішення про державну реєстрацію прав та витребування майна, відмовити повністю.
Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покласти на позивача ОСОБА_3 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_4 .

Відповідачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 .

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 22.01.2026 року.

Суддя Т.М. Кравченко