ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 449/276/23

провадження № 61-7770св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого- Луспеника Д. Д.,

суддів:Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідач- ОСОБА_2 ,

третя особа -приватний нотаріус Львівського районного нотаріального округу Юзва Вікторія Яківна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Данильчука Віталія Михайловича на постанову Львівського апеляційного суду від 16 травня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Левика Я. А., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахування заяви про уточнення позовних вимог, просила суд поновити їй строк позовної давності, скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 02 вересня 2016 року, видане приватним нотаріусом м. Перемишляни Львівського району Львівської області Юзвою В. Я. на ім`я ОСОБА_2 , на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності спілки селян-пайовиків «Світанок» с. Вишнівчик Перемишлянського району Львівської області, зареєстрованого в реєстрі № 3622 по спадковій справі № 223/2016, та визнати недійсним та скасувати запис у Спадковому реєстрі про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, а саме щодо земельної ділянки (паю) у землі, яка перебуває у колективній власності спілки селян-пайовиків «Світанок» с. Вишнівчик Перемишлянського району Львівської області і згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом належить ОСОБА_2 .

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що її батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до своєї смерті проживали у її будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , де і були зареєстровані.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її матір ОСОБА_4 .

Вказувала на те, що вона прийняла спадщину після смерті матері, оскільки була зареєстрована і проживала з нею в одному будинку до її смерті. Після смерті матері вони з її братом домовились, що він залишиться проживати у будинку батьків, а землю матері вони успадкують кожний по 1/2 частини.

Зазначала, вона перебувала на роботі за межами України та не мала можливості слідкувати за подіями щодо переоформлення спадщини, а у 2022 році дізналася, що відповідач переоформив у приватного нотаріуса всю землю матері на своє ім`я та 02 вересня 2016 року отримав свідоцтво про право на спадщину.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила суд задовольнити її позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 31 липня 2024 року у складі судді Борняка Р. О. позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним та скасовано запис у Спадковому реєстрі № 59151777 від 25 червня 2016 року про право на спадщину за законом за ОСОБА_2 та скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом від 02 вересня 2016 року, видане приватним нотаріусом Перемишлянського територіального округу Юзвою В. Я. на ім`я ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_4 , оскільки на день її смерті вона була зареєстрована з матір`ю за однією адресою у м. Золочеві. Обставини, викладені у довідці Вишнівчицької сільської ради Перемишлянського району Львівської області від 24 червня 2016 року № 401, не знайшли підтвердження у судовому засіданні, особи які її складали і підписали, спростували дані про місце проживання ОСОБА_4 , а докази, надані представником позивача, підтверджують факт проживання померлої ОСОБА_4 до моменту смерті із дочкою ОСОБА_1 , відповідно, в останньої були законні підстави для прийняття спадщини від покійної матері.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачка з поважних причин пропустила строк на оскарження свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 вересня 2016 року, виданого приватним нотаріусом ОСОБА_2., оскільки у зв`язку з роботою за кордоном вона не мала такої можливості, про порушення своїх спадкових прав позивачка дізналась лише перед зверненням до суду з цим позовом.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Львівського апеляційного суду від 16 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 31 липня 2024 року скасовано.

Ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що строк позовної давності позивачка пропустила з поважних причин. Суд першої інстанції не врахував, що з часу смерті матері позивачка протягом 13 років не вчиняла будь-яких дій, пов`язаних з оформленням своїх спадкових прав та не цікавилася спадковим майном. Перебування позивачки на роботі за межами України не може розцінюватися як поважна причина пропуску строку на оскарження свідоцтва про право на спадщину, виданого відповідачу 02 вересня 2016 року, оскільки позивачка не довела належними доказами неможливість довідатися про порушення свого права до 02 вересня 2019 року. Крім того, позивачка не довела належними доказами, коли саме вона довідалася про порушення свого права, оскільки навіть після отримання від приватного нотаріуса Перемишлянського районного нотаріального округу Львівської області Юзви В. Я. 09 квітня 2021 року (вих.№ 91/01-16) інформації про те, що нотаріус не може видати їй копію свідоцтва про право на спадщину за законом, так як довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються виключно фізичним і юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії, позивачка з позовом до суду звернулася лише 10 березня 2023 року, тобто через два роки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У червні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Данильчук В. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити мотивувальну частину оскаржуваної постанови апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові ОСОБА_1 , однак помилився щодо підстав відмови, а саме помилково відмовив у позові у зв`язку із пропуском позивачкою строку позовної давності. Апеляційний суд помилково вважав, що позивачка прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_4 , оскільки на день її смерті вона була зареєстрована з матір`ю за однією адресою. Суд апеляційної інстанції не врахував, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Згідно з довідкою від 24 червня 2026 року № 401, виданою Вишнівчицькою сільською радою Перемишлянського району Львівської області, яка міститься в матеріалах спадкової справи, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , постійно проживала до дня смерті у с. Вишнівчик Перемишлянського району Львівської області, разом із нею проживав син ОСОБА_2 , який продовжує проживати у спадковому будинку.

Підставами касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц (провадження № 61-5777св20), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 464/566/19 (провадження № 61-1688св21), від 19 квітня 2023 року у справі № 2-516/2007 (провадження № 61-11834св22).

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 27 травня 2025 року для розгляду справи визначено такий склад колегії: суддя-доповідач - Коломієць Г. В. та судді, які входять до складу колегії: ОСОБА_6 Луспеник Д. Д .

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У липні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2025 року, у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_6 , призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Системою автоматизованого розподілу справ (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 листопада 2025 року) визначено суддю-доповідача - Коломієць Г. В. та суддів, які входять до складу колегії: Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2025 року справу призначено до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8 , після смерті якої відкрилась спадщина.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є дітьми померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 та спадкоємцями першого черги.

За життя ОСОБА_8 заповідальних розпоряджень не робила.

25 червня 2016 року ОСОБА_2 подав до приватного нотаріуса Перемишлянського районного нотаріального округу Львівської області Юзви В. Я. заяву про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_4

25 червня 2016 рокуприватним нотаріусом Перемишлянського районного нотаріального округу Львівської області заведено спадкову справу № 223/2016 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 .

До заяви ОСОБА_2 про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_4 додана, зокрема, довідка від 24 червня 2016 року № 401, видана Вишнівчицькою сільською радою Перемишлянського району Львівської області, згідно з якою гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уроджена в селі Вишчівчик Перемишлянського району Львівської області, постійно проживала до дня смерті в селі Вишнівчик Перемишлянського району Львівської області. На день смерті разом з нею проживав її син ОСОБА_2 , 1971 року народження, який надалі продовжує проживати у спадковому будинку. Після смерті ОСОБА_4 спадщину фактично прийняв її син ОСОБА_2 , який постійно доглядає спадкові будівлі, проживає, засаджує, обробляє земельну ділянку та сплачує обов`язкові платежі до бюджету, тобто своїми діями засвідчив фактичне прийняття спадщини.

02 вересня 2016 року приватним нотаріусом Перемишлянського територіального округу Юзвою В. Я. на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває в колективній власності спілки селян-пайовиків «Світанок» с. Вишнівчик Перемишлянського району Львівської області розміром 2,58 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі.

Розпорядженням Перемишлянської районної державної адміністрації від 29 грудня 2016 року ОСОБА_2 затверджено технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та передано у власність земельну ділянку площею 1,8522 га (рілля), кадастровий номер :02:000:0339, земельну ділянку площею 0,7811 га (рілля), кадастровий номер :02:0264, земельну ділянку площею 0,2423 га (кормові), кадастровий номер :02:0329 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель пайового фонду, що розташовані за межами с. Вишнівчик Вишнівчицької сільської ради Перемишлянського району Львівської області.

Надалі зазначені земельні ділянки були зареєстровані на праві власності за ОСОБА_2 , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та передані ним в оренду ТОВ «ДЕМЕТРА - Україна», право оренди ТОВ «ДЕМЕТРА -Україна» зареєстровано.

Згідно з довідкою Золочівського міського виробничого житлово-комунального підприємства від 09 березня 2021 року № 49, останнє постійне місце проживання померлої ОСОБА_4 було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , з 16 грудня 1998 року до дня її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до довідкиВиконавчого комітету Перемишлянської міської ради від 31 жовтня 2021 року № 755, згідно з погосподарською книгою № 3 2001-2005 років, гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у серпні 2003 року вибула у м. ЗолочівЛьвівської області.

У паспорті померлої ОСОБА_4 наявна відмітка про те, що ОСОБА_4 27 квітня 2001 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з даними паспорта громадянина України ОСОБА_1 , остання з 16 грудня 2008 року до 07 лютого 2012 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Допитаний в судовому засіданні у суді першої інстанції свідок ОСОБА_9 пояснив, що він є колишнім головою Вишнівчицької сільської ради Перемишлянського району Львівської області; він не складав та не перевіряв змісту довідки від 24 червня 2016 року № 401.

Допитана в судовому засіданні у суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона працювала секретарем сільради 35 років, до 2020 року. Протягом виконання своїх обов`язків обходила домогосподарства в селі Вишнівчик раз або два рази на рік і бачила особисто ОСОБА_4 , яка проживала в селі разом із сином ОСОБА_2 , який фактично прийняв спадщину. Покійна лікувалася у м. Золочеві і тому у серпні 2003 року був зроблений запис у погосподарській книзі про її вибуття у серпні 2003 року з села Вишнівчик, без вказівки причини вибуття, оскільки лікарня розташована у Золочівському районі. Після лікування покійна поверталася проживати у с. Вишнівчик. Місце смерті ОСОБА_4 їй не відоме.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Данильчука В. М. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).

У статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, вказано: «для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного».

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 464/566/19, на яку є посилання у касаційній скарзі, вказано, що «якщо особа (спадкоємець) не проживала постійно із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджено належними доказами, то сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем не може свідчити, відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, про своєчасність прийняття спадщини, оскільки не є беззаперечним доказом постійного проживання особи на момент смерті із спадкодавцем за адресою реєстрації (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св210), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17-ц (провадження № 61-27212св19) та від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17-ц (провадження № 61-38452св18)».

У постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 204/1052/20, вказано, що «під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17».

Практика правозастосування частини третьої статті 1268 ЦК України є сталою.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Верховний Суд наголошує на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а першочергово їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що позивачка прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_4 , а тому свідоцтвом про право на спадщину за законом від 02 вересня 2016 року, яке видане на ім`я ОСОБА_2 , порушено спадкові права позивачки.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника, встановлені судом неповно і неправильно.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку.

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Щодо застосування строку позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У справі, яка переглядається, відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 та у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 385/1454/15-ц, від 01 жовтня 2020 року у справі № 912/1672/18, викладені висновки, відповідно до яких позовна давність застосовується лише за умови встановлення наявності порушеного права сторони спору, тому встановивши, доведеність порушення цивільного права, за захистом якого особа звернулася до суду, але якщо позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у позові у зв`язку із спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . З часу смерті матері позивачка протягом 13 років не вчиняла будь-яких дій пов`язаних з оформленням своїх спадкових прав та не цікавилася спадковим майном.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що перебування позивачки на роботі за межами України не може розцінюватися як поважна причина пропуску строку на оскарження свідоцтва про право на спадщину, виданого відповідачу 02 вересня 2016 року, оскільки така не довела належними доказами неможливість довідатися про порушення свого права до 02 вересня 2019 року. Також позивачка не довела належними доказами, коли саме вона довідалася про порушення свого права. Після отримання від приватного нотаріуса Перемишлянського районного нотаріального округу Львівської області Юзви В. Я. 09 квітня 2021 року інформації про те, що нотаріус не може видати їй копію свідоцтва про право на спадщину за законом, так як довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються виключно фізичним і юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії, позивачка з позовом до суду звернулася лише 10 березня 2023 року.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що позивачка не довела, що вона пропустила строк звернення до суду з цим позовом із поважних причин.

За таких обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, Верховний Суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Данильчука Віталія Михайловича залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 16 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк