ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 549/621/24

провадження № 61-15307св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

представник заявника - адвокат Лисенко Євген Андрійович,

заінтересована особа - Старомлинівська сільська рада Волноваського району Донецької області

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лисенка Євгена Андрійовича, на рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області

від 07 квітня 2025 року у складі судді Василюк Т. М. та постанову Полтавського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Триголова В. М., Дорош А. І., Лобова О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст заяви

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту спільного проживання

зі спадкодавцем, заінтересована особа - Старомлинівська сільська рада.

Заява мотивована тим, що вона є дочкою ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На день смерті вона постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначала, що після смерті матері залишилась спадщина - земельна ділянка, площею 5,760 га, розташованих на території Старомлинівської сільської ради Волноваського району Донецької області.

Оскільки її мати, ОСОБА_2 , мала слабке здоров`я та потребувала постійного догляду, останні шість місяців до її смерті вона фактично мешкала разом з нею, за адресою: АДРЕСА_1 .

Заявник указувала, що на день смерті матері вона мала іншу реєстрацію місця проживання, що унеможливлює вважати її такою, що прийняла спадщину на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України, як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд її заяву задовольнити.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Чорнухинського районного суду Полтавської області від 07 квітня

2025 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду

від 29 жовтня 2025 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_1 не було доведено факту постійного проживання зі своєю матір`ю - ОСОБА_2 на момент її смерті.

При цьому, суд першої інстанції вказав, що видані Старомлинівською сільською радою довідки та подані заяви, є сумнівними, оскільки всі вони підписані однією особою - заступником сільського голови Олександром Донченком, з яким

ОСОБА_1 перебуває у тривалих ділових стосунках, а з наданого ОСОБА_1 конверта, в якому направлялись на її адресу довідки, вбачається, що зазначені документи були направлені ОСОБА_3 , як фізичною особою, а не від імені Старомлинівської сільської ради, як органу місцевого самоврядування. Доказів, що сільський голова Старомлинівської сільської ради, на якого законом покладено обов`язок представляє територіальну громаду, раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами не виконує свої обов`язки та виконання обов`язків сільського голови покладено на ОСОБА_4 суду не надано.

Також суд першої інстанції критично оцінив показання свідків, оскільки один із свідків є чоловіком ОСОБА_1 , а свідок ОСОБА_5 не проживала

у с. Старомлинівка, а фактично проживала у м. Дніпрі та інколи навідувалась до батьків у с. Времіївка, яке знаходиться на відстані близько 18 км

від с. Старомлинівка.

Суд апеляційного інстанції зазначив, що на момент видачі довідки Старомлинівської сільської ради Волноваського району Донецької області від 02 лютого 2024 року

№ 92-02, в якій вказано, що вона видана виконкомом Старомлинівської сільської ради про проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем, Президент України не видавав указ про утворення Старомлинівської сільської військової адміністрації,

а Верховна Рада України не приймала постанову про передачу їй повноважень Старомлинівської сільської ради. При цьому, суд вказав, що матеріали справи не містять відомостей про наявність у ОСОБА_4 відповідних повноважень заступника сільського голови з питань діяльності виконавчих органів Старомлинівської сільської ради Волноваського району Донецької області станом на момент видачі відповідної довідки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лисенко Є. А., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 07 квітня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2025 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Лисенка Є. А., задоволено й поновлено цей строк, відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано цивільну справу № 549/621/24 із Чорнухинського районного суду Полтавської області та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

29 грудня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2026 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Лисенка Є. А., про розгляд справи за їх участю відмовлено, справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Лисенка Є. А., мотивована тим, що судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що суди не дослідили обставини, що мають значення для справи, не взяли до уваги показання свідків, довідку та пояснення від Старомлинівської сільської ради. При цьому на момент видачі довідки від 02 лютого 2024 року № 92-02, повноваження Старомлинівської сільської ради не було припинено, тому висновки суду апеляційної інстанції щодо наявності/відсутності у ОСОБА_7 відповідних повноважень на підписання виданої довідки є безпідставним.Крім того, до суду було надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18 серпня 2025 року, в якому вказано, що Олександр Донченко є виконувачем обов`язків сільського голови

з 10 серпня 2022 року.

Вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до довідки Старомлинівської сільської ради Волноваського району Донецької області від 02 лютого 2024 року № 92-02 вказано, що ОСОБА_1 станом на 21 лютого 2022 року фактично проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена довідка підписана заступником сільського голови з питань діяльності виконавчих органів Старомлинівської сільської ради Олександром Донченком.

Згідно з Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року № 376 Старомлинівська сільська територіальна громада є тимчасово окупованою російською федерацією територією України з 05 березня 2022 року.

ОСОБА_1 надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців сформований станом на 22 липня 2022 року на запит

ОСОБА_4 про місце реєстрації Старомлинівської сілької ради за адресою:

АДРЕСА_2 .

Доказів реєстрації та функціонування Старомлинівської сілької ради

на підконтрольній Україні території суду надано не було.

У заяві щодо розгляду справи за відсутності представника Старомлинівської сільської ради вказано, що Старомлинівська сільська рада працює дистанційно, адреса для листування: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Героїв-підпільників, 40. Однак, жодних доказів на підтвердження вказаних обставин суду надано не було.

ОСОБА_1 зверталася до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_2 , однак постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенською І. П. від 23 березня 2023 року

№ 28/01-16 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки заяву було подано поза межами строків, визначених законом, для подання відповідно заяви. Одночасно, зазначеною постановою було роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку щодо подання заяви для прийняття спадщини.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2023 року у справі № 201/4494/23 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Старомлинівської сільської ради, третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенська І. Р., про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом відмовлено у зв`язку з тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав. Роз`яснено позивачу, що після відмови нотаріуса у зв`язку з пропуском строку для подачі заяви про прийняття спадщини необхідно було звертатися до суду з позовною заявою про визначення їй додаткового строку, достатнього для подання нею заяви про прийняття спадщини.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник, у змісті касаційної скарги, зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: 1) застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; 2) відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Лисенка Є. А., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення.

Аналізуючи вказані норми, слід дійти висновку про те, що для підтвердження факту прийняття спадщини особі, яка не подала таку заяву в нотаріальну контору, необхідно доводити саме обставини, що підтверджують факт спільного постійного проживання із спадкодавцем на момент смерті.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду

від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, провадження N 61-44149св18, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

У той же час, у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі

№ 204/2707/19, провадження 61-15380св20, зазначено, що для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, оскільки проживав разом із спадкодавцем, проживання має бути фактичним.

Статтею 29 ЦК України у редакції, чинній на час відкриття спадщини, встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації.

Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Крім того, згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що ОСОБА_1 не було доведено факту постійного проживання зі своєю матір`ю - ОСОБА_2 на момент її смерті.

При цьому суди надали належну правову оцінку довідці Старомлинівської сільської ради, виданої ОСОБА_3 та показанням свідків, а доводи касаційної скарги у цій частині не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваних судових рішеннях, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судами,

а переоцінювати докази Верховний Суд не може в силу закону.

Верховний Суд звертає увагу й на те, що як нотаріус, так і у рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2023 року у справі № 201/4494/23, відмовляючи ОСОБА_1 у визнанні права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, роз`яснили їй для прийняття спадщини необхідно звертатися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Заявник таких вимог не виконала.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції; розподілу судових витрат, понесених

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лисенка Євгена Андрійовича, залишити без задоволення.

Рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 07 квітня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк