КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3664/2026
Справа № 372/3394/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 січня 2026 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Оніщука М.І.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» на рішення Обухівського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Кравченка М.В. в м. Обухів 13 серпня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У червні 2025 року позивач ТОВ «Кошельок» звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № -497072 від 21 жовтня 2021 року в розмірі 21654,75 грн., судовий збір 2422,40 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

Заявлені вимоги мотивував тим, що на офіційному веб-сайті ТОВ «Кошельок» у вільному доступі для всіх клієнтів ТОВ «Кошельок» розміщена повна інформація щодо договору кредиту та порядку його укладення, а саме документи: договір кредиту (примірний договір на момент укладення), правила надання грошових коштів (діючі на момент укладення договору), згода на обробку персональних даних, публічна інформація, положення про конфіденційність. Крім того, на веб-сайті ТОВ «Кошельок» розміщена довідкова інформація з наданням розгорнутої інформації щодо порядку та умов надання послуг.

Пояснюючи порядок оформлення кредиту за допомогою веб-сайту, зазначав, що клієнт створює заявку на отримання кредиту, отримує дзвінок від співробітника ТОВ «Кошельок», проходить перевірку та скан копії документів або верифікується за допомогою технології BankID, отримує рішення кредитора щодо можливості надання кредиту. При позитивному рішенні щодо надання кредиту клієнт отримує доступ до особистого кабінету, в якому отримує гіперпосилання для ознайомлення з офертою щодо укладення договору. Оферта, що знаходиться за гіперпосиланням, є пропозицією в розумінні ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», включає умови, викладені у правилах надання споживчих кредитів, що є невід`ємною частиною договору, що пропонуються до укладення клієнту. Клієнт самостійно вносить до інформаційно-телекомунікаційної системи кредитора номер своєї банківської картки, на яку бажає отримати кредит. Після прийняття клієнтом оферти йому на телефонний номер надсилається одноразовий ідентифікатор для підписання кредитного договору. Клієнт в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитора підписує кредитний договір шляхом введення одноразового ідентифікатора. Після підписання кредитного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитора в автоматичному режимі направляється примірник кредитного договору, правил та інших супутніх документів на електронну пошту, вказану клієнтом. Інформаційно-телекомунікаційна система кредитора в автоматичному режимі перераховує кредитні кошти за реквізитами, вказаними клієнтом.

Відповідно до правил надання кредитів клієнт заповнює заявку на отримання кредиту на сайті, обов`язково вказуючи всі дані, відмічені в заявці в якості обов`язкових для заповнення. У заявці клієнт зобов`язаний вказати повні, точні та достовірні дані про себе, які необхідні для прийняття кредитодавцем рішення про подальше надання кредиту клієнту.

Вказував, що відповідно до умов 3 Правил відповідач акцептувала оферту, здійснила дії, спрямовані на укладення договору про надання кредиту і настання юридичних прав та обов`язків, заповнивши заявку на сайті позивача добровільно та з розумінням настання юридичних прав та обов`язків, зазначила інформацію щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої бажала отримати кредит.

21 жовтня 2021 року ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» за допомогою веб-сайту https://koshelok.ua, який є сукупністю інформаційно-телекомунікаційних систем ТОВ «Кошельок», уклали договір № -497072 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов та правил, зазначених у договорі. Зазначений кредитний договір разом з правилами надання кредитів складають єдиний договір, в якому визначено всі його істотні умови та з якими позичальник був попередньо ознайомлений.

На виконання вимог ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» позичальнику було надано одноразовий ідентифікатор 3446 для підписання кредитного договору шляхом направлення позичальнику на номер телефону, вказаний під час реєстрації в особистому кабінеті електронного смс-повідомлення.

За умовами кредитного договору ТОВ «Кошельок» взяло на себе зобов`язання надати ОСОБА_1 кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах: сума кредиту 6500 грн., початковий строк кредитування становить 19 днів, відсоткова ставка становить 1,85 % на добу за початковий строк кредитування, сума кредиту та нараховані відсотки за початковий строк кредитування позикою на 19 днів становить 8784,75 грн. (6500 грн. тіло кредиту + 2284,75 грн. відсотків за користування позикою за перші 19 днів).

Вказував, що кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору, та перерахував грошові кошти на банківську картку № НОМЕР_1 , яку ОСОБА_1 вказала в особистому кабінеті як банківську картку, на яку кредитодавець повинен перерахувати кошти згідно договору.

ОСОБА_1 підтвердила виникнення своїх зобов`язань, відповідно до умов укладеного кредитного договору шляхом прийняття виконання зобов`язання кредитодавця, а саме отримавши кредитні кошти, відповідач не скористалася своїм правом протягом 14 календарних днів з дня укладання кредитного договору відмовитися від договору без пояснення причин, у тому числі у разі отримання ним грошових коштів.

Пунктом 3.6 кредитного договору, з яким позичальник був попередньо ознайомлений та погодився, встановлено, що сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення початкового періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 ЦК України, що має наслідком подовження строку користування кредитом на умовах, визначених п. 3.7 та п. 3.8.

Згідно п. 3.6, 3.7 кредитного договору. строк користування кредитними коштами було продовжено на 90 днів, тобто з 09 листопада 2021 року до 06 лютого 2022 року зі ставкою 2,2 % на добу. На момент подання даного позову у позичальника виникла заборгованість по сплаті кредиту та відсотків за користування позикою у розмірі 6500 грн. тіла кредиту + 2284.75 грн. відсотків за початковий строк користування позикою + 12870 грн. відсотки за продовжений строк користування позикою, всього 21654,75 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13 серпня 2025 року в позові відмовлено.

Позивач ТОВ «Кошельок», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 серпня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст ст. 1054, 1055, 207, 639 ЦК України, положення Закону України «Про електронну комерцію», пояснював, що договір укладено сторонами за допомогою веб-сайту https://koshelok.ua, який є сукупністю інформаційно-телекомунікаційних систем ТОВ «Кошельок», порядок укладення визначений Правилами надання позики на умовах фінансового кредиту ТОВ «Кошельок», копія Правил наявна у матеріалах справи.

Зазначив, що як вбачається з Візуальної форми послідовності дій клієнта ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» щодо укладення електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства на сайті https://koshelok.ua, 21 жовтня 2021 року відповідач, використовуючи номер телефону НОМЕР_2 , ідентифікувалася в ІТС та зайшла в особистий кабінет, позивач перевірив статус клієнта, далі відповідач надала всю необхідну інформацію для належної пропозиції, після чого відбулося погодження заявки на кредит, та позивачем сформовано пропозицію укласти договір, далі позивач направив (розмістив) відповідачу в ІТС індивідуальну оферту з відповідними активними посиланнями, яка містить істотні умови договору, після чого на номер телефону відповідача було направлено смс-повідомлення про успішний розгляд заявки на кредит та необхідність ознайомитися з договором в особистому кабінеті. Позивач відправив в смс-повідомленні на зазначений номер телефону відповідача одноразовий ідентифікатор 3446, відповідач ознайомилася з офертою та прийняла її умови. Далі відповідач надіслала позивачу акцепт та підписала договір одноразовим ідентифікатором 3446. Після цього в особистому кабінеті відповідача відобразився підписаний договір та додатки до нього, а також Правила для цілодобового онлайн-доступу.

Зазначена візуальна форма послідовності дій складена у відповідності до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» з урахуванням положень Закону України «Про електронну комерцію» та повідомлення Нацкомфінпослуг від 13 лютого 2019 року про роз`яснення особливостей порядку укладення електронних договорів.

Згідно з листом ПАТ «МТБ Банк» № 05/642-05/174 від 15 травня 2025 року директору ТОВ «Кошельок» Крилову С.С. надано підтвердження успішності операції через систему xPay та зарахування на картку картодержателя 21 жовтня 2021 року суму платежу 6500 грн. ID транзакції 42218339, номер картки НОМЕР_1 , ID кредита 54826 , ID заявки на кредит 497072.

Крім того, до матеріалів позову додано повідомлення про те, що 21 жовтня 2021 року через платіжну систему xPay Group LLC було проведено успішне зарахування на картку клієнта 6500 грн., номер картки НОМЕР_4 , ордер ID транзакції 42218339, опис замовлення - видача кредитних коштів, договір зама № -497072.

Вказував, що аналіз наведених норм законодавства та обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач здійснювала дії, які чітко свідчать про її свідомий вибір та волевиявлення на укладення договору, а також, що без цих дій саме з боку відповідача укладання договору було б неможливе, тобто без входу відповідача на веб-сайт позивача, без отримання нею смс-повідомлення для входу в особистий кабінет, без здійснення входу на веб-сайт до особистого кабінету без отримання смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором для підписання угоди, без виконання відповідачем всього алгоритму дій, необхідних для отримання кредиту, кредитний договір між нею та ТОВ «Кошельок» не був би укладений, тобто сторони не досягли б істотних умов правочину, а кредитні кошти не були б перераховані відповідачу на її картку НОМЕР_1 .

Крім того, за Правилами в процесі верифікації обов`язково проводиться перевірка наявності доступу клієнта до банківської карти, яку зазначив клієнт для отримання кредиту, шляхом блокування. Саме таким же чином було підтверджено наявність доступу відповідача до вказаної нею банківської картки.

Вказував, що відповідачем не надано суду доказів, що договір укладено іншою особою за відсутності волевиявлення відповідача, і грошові кошти вона не отримала. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази протиправності дій третіх осіб стосовно відповідача, як і незаконності заволодіння її персональними даними, що також доводить чинність договору, який на час вирішення спору є обов`язковим для сторін і правомірним в розумінні ст. 204 ЦК України.

В даному випадку позивач виконав свої зобов`язання за договором, надіславши гроші на банківську картку, яку зазначила відповідач, при цьому факт перерахування кредиту підтверджено повідомленнями системи xPay Group LLC та листом ПАТ «МТБ Банк».

Зазначав, що суд першої інстанції в рішенні дійшов помилкового висновку про відмову в позові з тих підстав, що позивачем не надано виписку по рахунку відповідача. Звертав увагу, що позивачем двічі подавалось клопотання про витребування з банку-емітента АТ КБ «ПриватБанк» письмових доказів, які становлять банківську таємницю, на підтвердження чи спростування факту випуску банківської картки НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 або на ім`я іншої особи, письмовий доказ у вигляді виписок про рух коштів по рахунку, відкритого на обслуговування банківської картки НОМЕР_1 за період з 20 жовтня 2021 року по 06 лютого 2022 року, проте суд першої інстанції зазначені клопотання позивача проігнорував.

Вважав безпідставними посилання суду першої інстанції у рішенні на відсутність первинних бухгалтерських документів, які підтверджують надання кредиту та заборгованість по кредиту, з огляду на висновки Верховного Суду в постанові від 12 червня 2023 року в справі № 263/3470/20 про те, що відповідно до п. 1 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до Законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів НБУ.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплата готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України. Згідно з п. 3 ст. 13 Закону продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику. споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квитанцію, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку. Закон є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин, а тому посилання суду на приписи ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є безпідставними, як і твердження про необхідність застосування даного закону, з посиланням на відповідну позицію Верховного Суду у справах, в яких йдеться про укладення договорів не в порядку Закону України «Про електронну комерцію».

Наводив правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 12 червня 2023 року в справі № 263/3470/20, щодо застосування Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» до договорів, укладених в порядку Закону України «Про електронну комерцію».

Вказував, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відмову в позові, зокрема з тих підстав, що позивачем не надано детального розрахунку. Проте такий детальний розрахунок було надано разом із позовною заявою.

Щодо нарахування процентів поза межами лояльного періоду, пояснював, що відповідно до п. 2.1 договору кредит надавався строком на 19 днів, початком якого є дата підписання договору, а закінченням є дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця кредитних коштів, в договорі цей період визначено як лояльний. У п. 3.6 договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 ЦК України, що має наслідком подовження строку користування кредитом, але не більше ніж на 90 днів після закінчення лояльного періоду. Як вбачається з матеріалів справи, до спливу лояльного періоду у 19 днів ОСОБА_1 не виконала свій обов`язок за договором та не повернула кредит і не сплатила проценти за користування кредитом. Тобто відповідач продовжила користування кредитом після закінчення лояльного періоду, що за договором є відкладальною обставиною, внаслідок настання якої строк користування кредитом продовжився до 109 днів з моменту укладення договору. Відповідно нарахування процентів за користування кредитом в цей період, розмір яких обумовлений п. 3.8 договору, є законним.

Вважав, що судом першої інстанції мали бути враховані правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 21 січня 2021 року в справі № 755/6962/19 з приводу застосування ст. 525 ЦК України, а саме, що зобов`язання мають виконуватись відповідно до умов договору, сторона має дотримуватись умов договору за будь-яких обставин, навіть якщо вона їх не розуміє.

Вказував, що судом першої інстанції не було вирішено питання про розподіл судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу в розмірі 10000 грн., на підтвердження чого було надано відповідні докази.

Від відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін, покласти на позивача судові витрати.

Наводила власні заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги щодо доказів перерахування кредитних коштів, зазначаючи, що в матеріалах справи немає жодних доказів, які б підтверджували факт перерахування кредитних коштів саме на картковий рахунок, що належить відповідачу, і саме в такій сумі, як зазначає позивач. Факт укладення кредитного договору не свідчить про обов`язок відповідача повернути тіло кредиту з процентами, якщо немає доказів надання цього кредиту. Згідно п. 2.4 договору, кредит надається позичальнику за його заявкою шляхом безпосереднього перерахування суми кредиту на рахунок, вказаний позичальником у заявці. Отже, передумовою надання кредиту шляхом перерахування коштів на банківський рахунок клієнта є його заявка із зазначенням банківського карткового рахунку, на який товариство має перерахувати необхідні позичальнику кошти. Але позивачем копії такої заявки не надано, як не надано і доказів на зарахування кредитних коштів.

Щодо часткового виконання договору, пояснювала, що відповідачем факт укладення кредитного договору не оспорювався, але в матеріалах справи відсутні докази повного чи часткового його виконання. Відповідач стверджує, що вона не могла виконувати договір повністю або частково, оскільки не отримувала кредитних коштів і у неї не виникло обов`язку щодо його повернення.

Вважала хибними аргументи позивача, що відповідь від ПАТ «МТБ Банк» та повідомлення системи xPay Group LLC є достатніми доказами зарахування кредитних коштів.

Щодо клопотання позивача про витребування доказів, зазначала, що всупереч ст. 84 ЦПК України позивачем при зверненні до суду першої інстанції з цим клопотанням не повідомлено причини неможливості самостійного отримання цього доказу та не повідомлено, які заходи вживалися для самостійного отримання цього доказу. Вказувала, що розгляд справи проводився за правилами спрощеного провадження з викликом сторін, отже представник позивача мав можливість взяти участь в судовому засіданні та особисто поставити питання щодо задоволення спірного клопотання, але вочевидь не мав бажання це робити.

Вказувала, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є доказом наявності або відсутності договірних зобов`язань між сторонами, оскільки не є первинним документом, а є доповненням до позовної заяви із зазначенням обрахунку позивачем позовних вимог майнового характеру та має інформаційний характер у контексті ціни позову.

Щодо нарахування процентів, наголошувала, що згідно п. 2.1 договору від 20 жовтня 2021 року, строк його дії 19 днів, сторони не підписували додаткової угоди щодо продовження строку дії договору і відповідач не вчиняла дій, які б свідчили про її бажання здійснити пролонгацію договору. Також відповідач не здійснювала платежі, які б могли вважатися підтвердженням пролонгації договору. Після закінчення строку дії договору кредитор не мав права продовжувати нарахування процентів, які зазначені в договорі як плата за користування кредитними коштами.

Повідомляла, що попередня орієнтовна сума судових витрат відповідача при розгляді справи в суді апеляційної інстанції становить 4000 грн. витрат на юридичну допомогу за підготовку відзиву на апеляційну скаргу.

До відзиву на позовну заяву долучено копію фіскального чеку, згідно якого ОСОБА_1 сплачено 4000 грн. на користь ФОП ОСОБА_2 за відзив на апеляційну скаргу в справі № 372/3394/25, а також копію акту приймання-передачі наданих послуг № 6 до договору № 1-01/01/25 від 01 січня 2025 року про надання юридичних послуг. Згідно акту, ОСОБА_1 надано такі правничі послуги: вивчення практики Верховного Суду в аналогічних справах - 1 година, 500 грн., складання та подання відзиву на апеляційну скаргу - 5 годин, 3500 грн., всього 4000 грн.

ТОВ «Кошельок» направлено відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій позивач наводив аргументи щодо доведеності укладення кредитного договору між сторонами, щодо незастосування у зазначених правовідносинах Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», щодо наданого позивачем розрахунку заборгованості, який не було спростовано відповідачем, щодо нарахування процентів поза межами лояльного строку кредитування, щодо справедливості розміру нарахованих процентів за користування кредитом, щодо недобросовісності позичальника, внаслідок дій якої утворилася заборгованість за кредитом.

Від відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшло заперечення на відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач обґрунтовувала, що між сторонами не укладався кредитний договір, кредитодавець не надсилав кредитні кошти на картку відповідача, відповідач не приймала та не використовувала ці кошти і доказів протилежного позивач не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт надання ТОВ «Кошельок» ОСОБА_1 кредитних коштів в сумі 6500 грн. на підставі кредитного договору № -497072 від 21 жовтня 2021 року.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21 жовтня 2021 року ТОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 укладено договір № -497072, підписаний відповідачем електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора, за умовами якого кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 6500 грн. на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим кредитом (а. с. 10 - 13).

Згідно п. 2.1 договору, кредит надається строком на 19 днів (далі - «Лояльний період»), початком якого є дата підписання договору, а з закінченням є дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця. Згідно п. 2.2 договору сторони погодили, що встановлений в п. 2.1 договору строк лояльного періоду може продовжено позичальником шляхом оплати ним протягом лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом. Кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит в строк не пізніше 2 банківських днів від дати підписання цього договору. Згідно п. 2.3 договору позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом до закінчення строку, визначеного п. 2.1 цього договору. Згідно п. 2.4 договору кредит надається позичальнику згідно його заявки шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на рахунок, вказаний позичальником у заявці. Згідно п. 2.5 договору датою отримання кредиту вважається дата списання відповідної суми з рахунку кредитодавця. Вищезазначена дата отримання кредиту зазначається у графіку розрахунків, що є додатком до цього договору. Згідно п. 2.6 договору датою повернення (погашення) кредиту, так само як і датою сплати процентів, вважається дата зарахування коштів на рахунок кредитодавця.

Згідно п. 3.6 договору, сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 ЦК України, що має наслідком подовження строку користування кредитом на наступних умовах: зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення лояльного періоду; з наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803 % річних, що становить 2,2 % в день від суми кредиту за кожен день користування ним.

На підтвердження перерахування кредитних коштів відповідачу позивачем надано копію листа ПАТ «МТБ Банк» від 15 травня 2025 року № 05/642-05/174, згідно якого надано підтвердження, що нижчезазначена операція була успішно проведена через систему xPay та зарахована на картку картодержателя: дата та час платежу 21 жовтня 2021 року, 00:12:31, платіжна система xPay, сума платежу 6500 грн., ID транзакції 42218339, номер картки НОМЕР_1 , ID кредита 54826 , ID заявки на кредит 497072 (а. с. 18), а також копію повідомлення xPay Group LLC про те, що 21 жовтня 2021 року через платіжну систему xPay Group LLC було проведено успішне зарахування на картку клієнта: дата проведення операції 21 жовтня 2021 року, 00:12:37, сума операції 6500 грн., номер картки НОМЕР_4 , Order ID транзакції 42218339, опис замовлення видача кредитних коштів, договір займа № -497072 (а. с. 19).

На а. с. 14-15 знаходиться детальний розрахунок заборгованості за договором № -497072 від 21 жовтня 2021 року в розмірі 21654,75 грн., що складається з заборгованості за кредитом 6500 грн. та заборгованості по відсотках 15154,75 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги ТОВ «Кошельок» надано новий доказ, а саме візуальну форму послідовності дій клієнта ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» щодо укладення електронного договору про надання кредиту № -497072 від 21 жовтня 2021 року в ІТС товариства на сайті https://koshelok.ua.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Водночас, в апеляційній скарзі не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів. Таким чином, апеляційний суд не може врахувати нові докази як докази, яким заявник обґрунтовує свої вимоги.

Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ст. 12, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не обґрунтував неможливість подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказаний доказ та вирішувати справу з посиланням на цей доказ.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до частини 12 статті 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.

Способи, строки та порядок розрахунків у сфері електронної комерції визначаються в електронному договорі з урахуванням вимог законодавства України.

Продавець (виконавець, постачальник), оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 21 жовтня 2021 року ТОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 укладено договір № -497072, підписаний відповідачем електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора, за умовами якого кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 6500 грн., і згідно п. 2.2 договору сторони погодили, що кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит в строк не пізніше 2 банківських днів від дати підписання цього договору.

Враховуючи наведене, оскільки обставини укладення договору встановлені судом, апеляційний суд відхиляє як безпідставні і такі, що не спростовують правильних висновків суду доводи апеляційної скарги в частині доведення факту укладення кредитного договору, з посиланням на правові висновки Верховного Суду в постановах від 07 жовтня 2020 року в справі № 127/33824/19, від 31 січня 2024 року у справі № 671/1832/20, від 25 червня 2025 року у справі № 149/3931/24, від 12 червня 2023 року у справі № 263/3470/20 щодо укладення електронних договорів.

Разом із тим, кредитний договір має консенсуальний характер, оскільки на відміну від договору позики набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов (ч. 1 ст. 638 ЦК). Це, в свою чергу, надає сторонам кредитного договору право на відмову від надання або одержання кредиту за вже укладеним договором. Таким чином, укладення кредитного договору підтверджує наявність правовідносин, що наділяє сторін певними правами і обов`язками, однак сам факт укладення договору не є беззаперечним доказом наявності заборгованості.

Апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), у якій зазначено, що згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Статтею 13 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.

Способи, строки та порядок розрахунків у сфері електронної комерції визначаються в електронному договорі з урахуванням вимог законодавства України.

Продавець (виконавець, постачальник), оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти електронний договір (оферту), протягом строку для відповіді не здійснила оплату відповідно до зазначених у пропозиції умов, така пропозиція вважається неприйнятою.

Оцінюючи докази, надані ТОВ «Кошельок» на підтвердження надання ОСОБА_1 кредитних коштів, а саме копію повідомленнями системи xPay Group LLC та листом ПАТ «МТБ Банк», суд першої інстанції встановив, що згідно листа ПАТ «МТБ Банк» 21 жовтня 2021 року на картку НОМЕР_1 було перераховано 6 500 грн. При цьому ID кредиту і ID заявки на кредит не співпадають з номером спірного кредитного договору, в цьому документі відсутні ПІБ особи, на рахунок якої здійснено переказ, також відсутній РНОКПП цієї особи, тобто зі змісту наданого доказу неможливо ідентифікувати отримувача платежу.

Досліджуючи повідомлення системи xPay Group LLC, суд першої інстанції встановив, що 21 жовтня 2021 року через платіжну систему XPAY Group LLC було проведено успішне зарахування 6 500 грн. на карту клієнта НОМЕР_4 на підставі договору № -497072, тобто в цьому документі номер кредитної картки, на яку здійснено переказ кредитних коштів, вказано лише частково, за яким неможливо встановити повний номер картки, як і неможливо встановити власника цієї картки. Теж не зазначено ПІБ особи, на рахунок якої здійснено переказ, також відсутній РНОКПП цієї особи, тобто зі змісту наданого доказу неможливо ідентифікувати отримувача платежу.

Також суд першої інстанції правомірно звернув увагу, що вказаний документ взагалі ніким не підписано, тобто він не може бути доказом в справі, а із його змісту не зрозуміло, що таке платіжна система XPAY Group LLC, і яке відношення має XPAY Group LLC до здійснення переказів коштів між кредитором та позичальником, і чому саме XPAY Group LLC залучено до процесу передавання кредитних коштів, не надано доказів, що у XPAY Group LLC є ліцензія від НБУ на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунків. Отже, цей документ не може бути доказом перерахування кредитних коштів.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що згідно п. 2.4. договору, кредит надається позичальнику, згідно його заявки, шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на рахунок, вказаний позичальником у заявці. Отже, передумовою надання кредиту шляхом перерахування коштів на банківський рахунок клієнта є його заявка із зазначенням банківського карткового рахунку, на який товариство має перерахувати необхідні позичальнику кошти, але позивачем не надано копії такої заявки, як і не надано доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції проігноровано клопотання позивача, які подавались до суду двічі, про витребування у банку-емітента відповідної інформації, яка містить банківську таємницю, апеляційний суд враховує наступне.

Так, разом із позовом ТОВ «Кошельок» надало до суду клопотання про витребування доказів, в якому позивач просив витребувати у АТ КБ «ПриватБанк» письмові докази, які становлять банківську таємницю, а саме письмовий доказ у вигляді відповідного рішення структурного підрозділу або посадової особи банку, чи у вигляді іншого письмового доказу, який би підтверджував або спростовував факт випуску банківської картки НОМЕР_1 та відкриття під неї відповідного банківського рахунку на ім`я ОСОБА_1 або на ім`я іншої особи, а також письмовий доказ у вигляді виписок про рух коштів по рахунку, який був відкритий для обслуговування банківської картки НОМЕР_1 за період з 20 жовтня 2021 року по 06 лютого 2022 року (а. с. 16 - 17).

У додаткових поясненнях у справі, поданих до суду 16 липня 2025 року, ТОВ «Кошельок» просило витребувати у АТ КБ «ПриватБанк», чи було емітовано на ім`я ОСОБА_1 платіжну картку НОМЕР_1 , надати виписку з карткового рахунку про рух грошових коштів, відкритого на ім`я ОСОБА_1 до платіжної картки НОМЕР_1 , за період з 20 жовтня 2021 року по 25 жовтня 2021 року, та чи отримувала ОСОБА_1 на платіжну картку НОМЕР_1 платіж в розмірі 6500 грн. в період з 20 жовтня 2021 року по 25 жовтня 2021 року (а. с. 70).

Разом із тим, в судове засідання, яке відбулось 13 серпня 2025 року, в якому Обухівським районним судом Київської області було ухвалено рішення, представник позивача не з`явився, клопотання про витребування доказів не підтримав.

Апеляційний суд враховує, що в апеляційній скарзі позивачем також не заявлено клопотання про витребування доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовував свої вимоги, у випадку, якщо позивач вважав, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неповнотою встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильністю установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, однак зазначеною можливістю сторона позивача на свій розсуд не скористалась.

Таким чином, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, про недоведеність надання ТОВ «Кошельок» кредитних коштів ОСОБА_1 та про необґрунтованість позову.

Отже, є нічим не підтвердженими припущеннями та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що позивач виконав свої зобов`язання за договором, надіславши гроші на банківську картку, яку зазначила відповідач, і що цей факт підтверджено повідомленнями системи xPay Group LLC та листом ПАТ «МТБ Банк».

Враховуючи, що з даних доказів неможливо встановити здійснення переказу саме на ім`я ОСОБА_1 , і даним обставинам судом першої інстанції було надано належну оцінку, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані і такі, що не спростовують висновків суду, посилання позивача в апеляційній скарзі на вимоги ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію», якою передбачено, що продавець (виконавець, постачальник), оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції щодо відсутності детального розрахунку заборгованості, який в дійсності був долучений до позовної заяви, і що суд першої інстанції мав перевірити такий розрахунок і оцінити його в сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, не є самі по собі підставою для задоволення позову, з огляду на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є доказом наявності або відсутності договірних зобов`язань між сторонами, оскільки не є первинним документом, а є доповненням до позовної заяви із зазначенням обрахунку позивачем позовних вимог майнового характеру, складений позивачем одноособово і його зміст залежить виключно від волі сторони позивача.

Аргументи позивача в апеляційній скарзі щодо правомірності нарахування процентів за користування кредитом після закінчення лояльного періоду тривалістю 19 днів не впливають на правильність судового рішення, яким встановлено, що позивачем не доведено обставин надання відповідачу кредитних коштів взагалі.

Апеляційний суд звертає увагу, що за даних обставин підстави нарахування процентів за користування кредитом за будь-який період у позивача були відсутні.

Не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції врахував нерелевантну судову практику Верховного Суду щодо застосування Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», яка не підлягала застосуванню до договорів, укладених в електронному вигляді, з огляду на те, що у даній справі суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Також, враховуючи, що у позові було відмовлено в повному обсязі, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача, у суду першої інстанції не виникло процесуального обов`язку здійснювати розподіл судових витрат, понесених позивачем, в тому числі витрат на правничу допомогу, про недотримання якого безпідставно зазначено в апеляційній скарзі.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду апеляційна скарга залишається без задоволення, розподілу судових витрат, про що позивач просив у апеляційній скарзі, відповідно до ст. 141 ЦПК України не здійснюється.

Крім того, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу, понесені нею під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 4000 грн., понесення яких підтверджується копією фіскального чеку, а також копією акту приймання-передачі наданих послуг № 6 до договору № 1-01/01/25 від 01 січня 2025 року про надання юридичних послуг.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 серпня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» (Київська область Бучанський район с. Чайки вул. Антонова 8а ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_5 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Оніщук М.І.