Провадження № 2/201/1071/2026
РІШЕННЯ

Іменем України

27 січня 2026 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра у складі головуючого судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну у порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24.12.2005.

За відповідачкою на праві власності зареєстроване нерухоме майно на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27.06.2023 року - 7/50 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2011 (з урахуванням ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про виправлення описки від 01.11.2012), додаткового рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.11.2011 - 7/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Під час шлюбу на території цього домоволодіння побудований житловий будинок, який відповідно до технічного паспорту позначений літ. Ж-1. Будівництво будинку було завершено 2021 році. Житловий будинок літ. Ж-1 по АДРЕСА_1 складається з позицій літ. Ж-1, загальною площею 126.0м2 (житлова площа - 40,0м2). Оскільки вищевказане нерухоме майно було збудоване за час перебування сторін у шлюбі, воно є спільною сумісною власністю подружжя. Від моменту завершення будівництва будинку літ. Ж-1 по АДРЕСА_1 і по теперішній час позивач та відповідачка проживали спільно у ньому та вели там спільне господарство. Позивач бажає поділити спільне сумісне майно, але відповідачка відмовляється, посилаючись на те, що самостійно збудувала даний будинок, позивач не брав участі у його будівництві. Відповідачка змінила ключі у будинку і не допускає позивача до спірного будинку. Між ними існує спір про право на житловий будинок, побудований ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі.

На підставі викладеного, просив поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним по 1/2 частин житлового будинку літ. Ж-1 загальною площею 126,0 кв.м (житловою площею - 40,0 кв.м) по АДРЕСА_1 .

Заяви учасників процесу по суті справи.

Відповідачка позовні вимоги не визнала, надала відзив на позовну заяву (а.с. 39), у якому вказала, що сторони дійсно з 24.12.2005 перебувають у шлюбі. Нею на території домоволодіння по АДРЕСА_1 особисто побудований житловий будинок, за її особисті кошти. Чоловік не має жодного відношення до збудованого житлового будинку, грошових коштів для будівництва не надавав. Вона виключно займалася як проєктуванням так і фінансуванням будівництва. Даний позов є фактично помстою за те, що вона не допускає його у будинок. Просила відмовити у задоволенні позову.

Рух справи.

Ухвалою від 29.09.2025 позовну заяву залишено без руху (а.с. 27).

Ухвалою від 10.10.2025 відкрито провадження по справі, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання (а.с. 36).

Підготовче засідання у справі закрите 11.11.2025 та справа призначена до судового розгляду по суті (а.с. 43).

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву, у якій позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, просив справу розглядати без його участі (а.с. 41, 49).

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином, надала заяву у якій просила у задоволенні позову відмовити, справу розглядати без її участі (а.с. 50).

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 24.12.2005 (а.с. 10).

Відповідачка ОСОБА_2 є власником 7/50 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27.06.2023 (а.с. 20, 21).

Також на підставі рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2011 (з урахуванням ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про виправлення описки від 01.11.2012), додаткового рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.11.2011, ОСОБА_2 є власником 7/100 частини цього домоволодіння (а.с. 19).

Як видно із технічного паспорту від 16.08.2021 за адресою: АДРЕСА_1 побудований житловий будинок 87/100 часток у праві власності, позначений літ. Ж-1. Будівництво будинку було завершено 2021 році, тобто під час шлюбу сторін. Житловий будинок літ. Ж-1 складається з позицій літ. Ж-1, загальною площею 126,0 кв.м (житлова площа - 40,0 кв.м) грн (а.с. 311-18).

2. Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду.

За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, при його розподілі ділиться в рівних частках між ними, якщо шлюбним договором або домовленістю не визначено іншого.

У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, зокрема яке знаходиться в третіх осіб. Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (постанови Верховного Суду від 12.06.2023 у справі № 712/8602/19, від 06.11.2024 у справі № 405/1459/20).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Доказів того, що спірне майно є приватною власністю виключно одного з подружжя суду не було надано.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24.5.2017 у справі № 6-843цс17.

Отже, у даному випадку тягар доказування несе відповідач.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачкою не доведено суду належними і допустимими доказами, що спірне нерухоме майно побудоване виключно за її власні кошти і збільшилося лише внаслідок будівництва виключно за власні кошти, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо судового збору.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України та обов`язково здійснюється судом за результатами розгляду справи. У зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволені, то згідно ст. 141 ЦПК України з відповідачки необхідно стягнути на користь позивача суми сплаченого судового збору у розмірі 9247,51 грн. (а.с. 33).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 128-131, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Розділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме:

визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частину житлового будинку літ. Ж-1 загальною площею 126,0 кв.м, житлова площа - 40,0 кв.м, по АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частину житлового будинку літ. Ж-1 загальною площею 126,0 кв.м, житлова площа - 40,0 кв.м, по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 9247,51 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення виготовленій 28 січня 2026 року.

Суддя О.С. Наумова