ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1036/26 Справа № 199/5159/25 Суддя у 1-й інстанції - Куць О. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів: Пищиди М.М., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 21 серпня 2025 року

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення , -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Соборного районного суду міста Дніпра із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є уродженкою міста Дніпропетровська Дніпропетровської області. Проте, у зв`язку з певними життєвими обставинами не була документована паспортом громадянина України.

24 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до відділу № 1 у місті Дніпрі ГУ ДМС в Дніпропетровській області з письмовою заявою про встановлення особи, встановлення належності до громадянства України та документування паспортом громадянина України вперше.

05 жовтня 2024 року відділ № 1 у місті Дніпрі ГУ ДМС в Дніпропетровській області відповіддю № 1210-2384/1210-24 повідомив, що проведеними перевірками встановлено особу ОСОБА_1 , але встановити належність до громадянства України не вдалося, у зв`язку з чим для вирішення питання по суті заявнику рекомендовано звернутись до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

Оскільки станом на 13 листопада 1991 року ОСОБА_1 була неповнолітньою, для реалізації заявником права набути громадянство України згідно пункту 10 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка станом на 24 серпня 1991 року на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом з батьками 9одним із них) або іншим її законним представником, заявнику необхідно подати, окрім заяви про встановлення належності до громадянства України та копії свідоцтва про народження - судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року або судове рішення про встановлення юридичного факту її проживання в неповнолітньому віці на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Заявнику 13 листопада 1991 року було 11 років, тобто вона була неповнолітньою. Факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 13 листопада 1991 року підтверджується довідкою про навчання у Дніпровській гімназії № 75 Дніпровської міської ради від 28 травня 2024 року за № 114 (колишня назва - середня школа № 75 м. Дніпропетровська), в якій зазначено, що заявник дійсно навчалася у вказаному закладі освіти у період з 01 вересня 1987 року по 26 серпня 1995 року.

З наведених підстав ОСОБА_1 просила встановити факт її постійного проживання у неповнолітньому віці на території України станом на 13 листопада 1991 року (а.с. 1-4).

Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 21 серпня 2025 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення - задоволено.

Встановлено факт постійного проживання у неповнолітньому віці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Дніпропетровська Дніпропетровської області на території України, станом на 13 листопада 1991 року.

В апеляційній скарзі Державна міграційна служба України в Дніпропетровській області, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Учасники справи не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в Електронному суді.

27.01.2026 року до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 - Мойсеєнко Є.О. про відкладення розгляду справи, оскільки представник буде приймати участь в іншому судовому засіданні, яке призначено у Петриківському районному суді Дніпропетровської області на 10.00 27.01.2026 року. На підтвердження чому, надано судову повістку від 19.01.2026 року.

В судовому засіданні, 27 січня 2026 року представник апелянта повідомила суд, що саме це судове засідання, яке призначено у Петриківському районному суді Дніпропетровської області на 10.00 27.01.2026 року за заявою адвоката Мойсеєнко Є.О. відкладено, у зв"язку з його хворобою.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності сторони заявника.

Колегією суддів було встановлено, що сторони були сповіщені про призначення до розгляду справи завчасно, ще у жовтні 2025 року.

Належне сповіщення підтверджено довідками про отримання документів в Електронному суді та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення особисто Мойсеєнком Є.О. - 24.10.2025 року. Адвокатом не обгрунтовано вибір пріоритетності його присутності у іншому судовому засіданні, сповіщення про призначення якого було значно пізніше, аніж дійсне засідання. Враховуючи вищевикладене, колегія визнала його неявку в судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність нез"явившихся сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з положеннями частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Як визначено частиною сьомою статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У відповідності до пункту 5 статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5 визначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови.

Відповідно до статті 318 ЦПК України, у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів,що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Дніпропетровську, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис № 1444 (а.с.11).

Паспорт громадянина Україні ОСОБА_1 не видавався, що підтверджується відповіддю ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 16 липня 2024 року (а.с.16).

24 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до відділу № 1 у місті Дніпрі ГУ ДМС в Дніпропетровській області з письмовою заявою про встановлення особи, встановлення належності до громадянства України та документування паспортом громадянина України вперше.

05 жовтня 2024 року відділ № 1 у місті Дніпрі ГУ ДМС в Дніпропетровській області відповіддю № 1210-2384/1210-24 повідомив, що проведеними перевірками встановлено особу ОСОБА_1 , але встановити належність до громадянства України не вдалося, у зв`язку з чим для вирішення питання по суті заявнику рекомендовано звернутись до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року (а.с.10).

Положеннями частини першої статті 315 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до частини другою статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Крім того, згідно вимог ст. 318 ЦПК України встановлено, що у заяві про встановлення фактів, що мають юридичне значення повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

У відповідності до ст. 3 Закону України «Про громадянство», громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

В абз.2 ст. 3 Закону зазначено, що особи, вказані в пункті 1 частини 1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3 - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Згідно ст. 8 Закону особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

В пункті 10 Указу Президента України «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» № 215/2001 від 27.03.2001 зазначено, що для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію свідоцтва про народження; в) один із таких документів: довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року; копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

У постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 19 травня 2021 року в справі № 496/818/19 (провадження № 61-8190св20), зазначено, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши зібрані у справі докази, зокрема, довідку щодо проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року, покази свідків - сусідів заявника, які підтвердили факт його проживання у вказаний час у с.Градениці Біляївського району Одеської області, обґрунтовано вважав доведеним факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року, що є підставою для задоволення заяви. Оскільки, метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є отримання особою паспорта громадянина України, колегія суддів погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність спору про право та наявність підстав для розгляду заяви в порядку окремого провадження, що спростовує доводи касаційної скарги.

У постанові від 15.09.2021 року у справі № 503/246/19 (провадження № 61-11660свп20) Касаційним цивільним судом Верховного Суду зазначено, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо). У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Факт постійного проживання особи станом на 24 серпня 1991 року не має правового значення для видачі паспорту громадянина України, замість втраченого або викраденого, тому за обставин даної справи не може бути встановлений в судовому порядку.

Відповідно до п.п. 35,46 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 302, заявник для оформлення паспорта може подати, між іншим, рішення суду про встановлення особи.

Згідно стаття 3 Закону України "Про громадянство України", громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог не надано належних доказів проживання в неповнолітньому віці разом із батьками або законним представником станом на 13 листопада 1991 року, зважаючи на наступне.

У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на 13 листопада 1991 року заявник була неповнолітньою (11 років), разом з батьками: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживала у місті Дніпропетровську (нині м. Дніпро), де і народилася.

Колегія суддів приймає до уваги посилання апелянта про те, що згідно відповіді на запит від 26.08.2024 року № 5/5-261, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була вписана в будинкову книгу разом із матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 16.03.1978 по 27.03.1990 та з 24.02.1992 по 19.04.2018 (а.с.30), а тому ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог не надано належних доказів проживання в неповнолітньому віці разом із батьками або законним представником станом на 13 листопада 1991 року.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що згідно довідки № 114 від 28 травня 2024 року, виданої Дніпровською гімназією № 75 Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 з 01 вересня 1987 року по 26 серпня 1995 року навчалася у середній загальноосвітній школі № 75 м. Дніпропетровська (нині - Дніпровська гімназія № 75 Дніпровської міської ради) (а.с.12).

Таким чином, колегія суддів приходить висновку, що станом на 13 листопада 1991 року заявник постійного проживала у неповнолітньому віці на території України, навчаючись у вищевказаному закладі освіти.

Слід зазначити, що встановлення факту постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року необхідно заявнику для отримання паспорта громадянина України. Без отримання вказаного документа ОСОБА_1 позбавлена можливості працевлаштуватися, а відтак заробляти кошти на життя, зареєструватися за місцем проживання, тощо.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що заявник у інший спосіб не може довести факт постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, аніж звернення до суду.

З огляду на викладене, з урахуванням наданих письмових доказів у їх сукупності, колегія суддів доходить висновку, що факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 13 листопада 1991 року є доведеним, оскільки заявник у неповнолітньому віці фактично проживала та навчалася на території України, та враховуючи, що встановлення зазначеного факту має для заявника істотне юридичне значення, оскільки є необхідним для реалізації її права на отримання паспорта громадянина України, а іншого передбаченого законом способу підтвердження цього факту заявник не має.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 21 серпня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 27 січня 2026 року.

Повний текст судового рішення складено 29 січня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.М. Пищида

М.О. Макаров