ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року місто Київ.

Справа № 369/10188/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3140/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 вересня 2025 року (у складі судді Фінагеєвої І. О., інформація щодо дати складання повного рішення відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа орган опіки та піклування Боярської міської ради Київської області про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ

У червні 2024 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Сологуб Сергій Анатолійович звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа орган опіки та піклування Боярської міської ради Київської області про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що 02 серпня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 468. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син, ОСОБА_4 .

13 вересня 2021 року рішенням Краматорського міського суду Донецької області по справі № 234/9656/21 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано.

Як зазначає представник позивача, за домовленістю сторін, після розірвання шлюбу, неповнолітній ОСОБА_4 залишився проживати з батьком ОСОБА_2 .

Після початку військових дій на території України, ОСОБА_3 виїхала до Чехії де і перебуває до тепер. Місто Ізюм Харківської області, де зареєстрований заявник, перебувало під окупацією, в ньому точились активні бойові дії. У зв`язку з цим заявник ОСОБА_2 , разом з сином ОСОБА_4 виїхали до міста Боярка Київської області. На теперішній час вони фактично вони мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , де винаймають житло та зареєстровані, як внутрішньо переміщені особи.

Неповнолітній син перебуває на вихованні та на утриманні лише одного батька, що на переконання представника позивача підтверджується наступними доказами: Рішення виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області від 14 грудня 2023 року № 8/62; Висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , разом з батьком ОСОБА_2 , складений начальником служби у справах дітей Боярської міської ради; Акт оцінки потреб сім`ї, складений Комунальним некомерційним підприємством «Центр соціальних служб» Боярської міської ради; Характеристика на ОСОБА_2 від 10 грудня 2023 року складена депутатом Боярської міської ради Савенко В.О.; Характеристика на вихованця ЗДО «Спадкоємець» ОСОБА_4 від 28 листопада 2023 року; Довідка Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Боярської міської ради»; Заява ОСОБА_3 , посвідчена 08 листопада 2023 року приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Єресько Т.Г.

Як зазначає представник позивача, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини дозволить позивачу отримати право на відстрочку від мобілізації, у зв`язку із чим просив суд встановити факт, що ОСОБА_2 , самостійно виховує та утримує дитину віком до 18 років - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням представник позивача 6 жовтня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення необґрунтоване, при його ухваленні неправильно встановлені обставини, що мають значення для вирішення справи та неправильно застосовані норми матеріального права.

Звертає увагу, що ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та Порядок № 560 визначають, як самостійну підставу для відстрочки - наявність рішення суду про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

Вказує, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, крім того Рішенням виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області від 14 грудня 2023 року № 8/62 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , разом з батьком ОСОБА_2 .

Зазначає, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини позивачу дозволить реалізувати і інші свої права, а не лише отримати відстрочку від мобілізації.

Вказує, що ОСОБА_2 дійсно не є офіційно працевлаштованим, проте отримує дохід на підставі цивільно-правових угод в сфері інформаційних технологій. При цьому він забезпечує дитині належні умови проживання, можливість дитині розвиватись та отримувати освіту, інші потреби, що підтверджується матеріалами справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 9 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

У судовому засіданні 20 січня 2026 року представник позивача доводи скарги підтримав.

Інші учасники справи до суду не з`явились, про розгляд справи повідомлені.

Відповідачка визнала доводи скарги, просила її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 10 листопада 2017 року Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис від 10 листопада 2017 року № 1648. Батьками особи вказані: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_3 .

13 вересня 2021 року рішенням Краматорського міського суду Донецької області по справі № 234/9656/21 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано.

Рішенням виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області від 14 грудня 2023 року № 8/62 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , разом з батьком ОСОБА_2 та затверджено відповідний висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Відповідно до Акту оцінки потреб сім`ї, складеного Комунальним некомерційним підприємством «Центр соціальних служб» Боярської міської ради 11 грудня 2023 року, ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_5 проживають в приватному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де винаймають житло на підставі договору оренди (найму) квартири, укладеного 01 вересня 2023 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , та зареєстровані за вказаною адресою як внутрішньо переміщені особи, що підтверджується відповідними довідками, які містяться в матеріалах справи.

Так, відповідно до вказаного акту ОСОБА_2 потреби дитини задовольняє в повному обсязі, приділяє належну увагу догляду та вихованню дитини. Харчування дитини різноманітне та збалансоване, відповідає віковим потребам, розвиток відповідає віковим особливостям дитини.

Відповідно до копії характеристики, складеної 10 грудня 2023 року депутатом Боярської міської ради Савенко В.О., ОСОБА_2 проявив себе виключно з позитивного боку, за період проживання скарг від сусідів на нього не надходило. Проживає з сином ОСОБА_5 та своєю матір`ю. Дитина знаходиться на вихованні та утриманні батька.

Відповідно до копії характеристики, складеної 28 листопада 2023 року Закладом дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу «Спадкоємець», на вихованця ОСОБА_4 , батько дитини - ОСОБА_2 повністю займається вихованням сина, приймає активну участь у всіх заходах закладу, мати дитини в садочок не з`являлась.

Згідно копії довідки Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Боярської міської ради», виданої лікарем Чалик Т.А , ОСОБА_2 постійно опікується своєю дитиною ОСОБА_8 , приходить з ним на прийом до педіатра.

Відповідно до копії заяви ОСОБА_3 , посвідченої 08 листопада 2023 року приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Єресько Т.Г. за реєстровим № 1915, ОСОБА_3 підтверджує, що їх спільний з ОСОБА_2 малолітній син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , знаходиться на повному (фінансовому, матеріальному та інше) його батька - ОСОБА_2 без офіційного оформлення документів.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять жодного підтвердження отримання позивачем будь-яких доходів, відомостей (квитанцій, фіскальних чеків) про витрати позивача на придбання одягу, продуктів харчування для дитини, оплати освітніх та медичних послуг, тощо. Крім того, суд зазначив, що навіть з урахуванням заяви відповідача про визнання позову, доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Попри це, позивач не заявляв до відповідача жодних вимог матеріально-правового характеру, які б підлягали вирішенню в позовному провадженні - про визначення місця проживання дитини чи про позбавлення її батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до ст. 158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

І лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у ст. 159 СК України.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У справі, яка переглядається, позивач просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.09.2024 року у справі №201/5972/22.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Матеріали справи свідчать, що малолітній ОСОБА_4 , проживає разом з батьком за однією адресою, що сторонами не заперечується, однак вказана обставина жодним чином не підтверджує факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.

Мати в поданих заявах визнає, що батько проживає з дитиною та утримує сина, проте не визнає факт свого ухилення від обов`язків.

Сам факт такого проживання дитини з батьком не підтверджує факту самостійного виховання ним дитини, на що звертає увагу в своїй практиці Верховний Суд (див. пункт 58 постанови Верховного Суду від 13 листопада 2025 року у справі № 592/20023/23).

При цьому, навіть за умови того, що мати не бере участі у забезпеченні дитини та не надає матеріальну допомогу сину, позивач в даній справі не довів, що дитина знаходиться на його утриманні, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів тому, що він має доходи для забезпечення життєдіяльності дитини.

Посилання на доходи за цивільно-правовими угодами апеляційний суд відхиляє, оскільки докази таких доходів в передбачені законом строки не подавались.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову та встановлення факту самостійного виховання дитини позивачем.

Суд також зазначає, що в справах позовного провадження позивач має довести порушення своїх прав відповідачем.

За обставин даної справи вбачається, що між батьками дитини відсутній спір, а також відсутні підстави вважати що ОСОБА_3 порушує будь-які права позивача, а тому відсутні підстави для захисту прав позивача та задоволення його позову.

Суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення в частині вирішення спору, заявленого до ОСОБА_3 , яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до повторного викладення аргументів, зазначених у позовній заяві, та висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Щодо позовних вимог до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (частини перша, друга статті 80 ЦК України).

Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх утворила, і діють на підставі затвердженого нею положення або на іншій підставі, передбаченій законодавством іноземної держави, відповідно до якого утворено юридичну особу, відокремленими підрозділами якої є такі філії та представництва (третя статті 95 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже звертала увагу, що:

філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року в справі № 760/32455/19 (провадження № 61-16459сво20));

юридична особа, хоча вона й є штучним утворенням, невидимим, невідчутним на дотик і таким, що існує лише у вимірі правової дійсності, має універсальну правоздатність (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 504/4099/16-ц (провадження № 61-11424сво23)).

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Однією з підстав закриття провадження у справі є те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

У постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц зазначено, що:

«приписи «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини другої статті 122 ЦПК України у редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття провадження; пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), «заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 109 КАС України у редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття провадження), «позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 170 КАС України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами цивільного чи адміністративного судочинства, відповідно, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами».

Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства. Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя (пункт 7 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154).

Касаційний суд вже вказував, що районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а відтак не мають статусу юридичних осіб (див. постановуВерховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2024 року в справі № 344/6751/22 (провадження № 61-671св23)).

Відтак, дана справа в частині вирішення позову до ІНФОРМАЦІЯ_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Тому судове рішення у даній частині належить скасувати та провадження у справі закрити.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у справі № 524/7691/23 від 12 листопада 2025 року.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 377, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Сологуба Сергія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 вересня 2025 року в частині вирішення позову до ІНФОРМАЦІЯ_1 - скасувати, провадження закрити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 вересня 2025 року в частині вирішення позову до ОСОБА_3 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.В. Желепа

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова