П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2026 року місто Київ

справа № 755/1301/25

провадження № 22-ц/824/778/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс»

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс»

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 березня 2025 року, ухвалене у складі судді Марфіна Н.В.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року позивач ТОВ «Діджи Фінанс» звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 16 серпня 2021 року № 103986451, укладеним між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 у розмірі 32680 грн., з яких: заборгованість по кредиту 8000 грн., заборгованість за відсотками 23160 грн., заборгованість за комісією 1520 грн., а також судові витрати на правничу допомогу.

12 листопада 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 13Т, відповідно до якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 103986451 в сумі 32680 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив про задоволення позову.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 6 березня 2025 рокувідмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач ТОВ «Діджи Фінанс» 5 квітня 2025 року засобами поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Вважає, рішення суду першої інстанції необґрунтованим та таким що ухвалено з порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у ТОВ «Діджи фінанс» права вимоги за кредитним договором до відповідача. Позивачем було надано копію договору факторингу № 13 Т від 2 листопада 2021 року, витяг з додатку 1 до цього договору (реєстр прав вимоги), копії платіжних інструкцій за договором факторингу. Договір факторингу недійсним не визнавався. Також посилається на вимоги п.2 ст. 95 ЦК України щодо подання засвідченого витягу документу. Судова практика свідчить про достатність поданих документів позивачем для підтвердження відступлення йому права вимоги за кредитним договором.

Вважає, що позивачем доведено факт укладення кредитного договору та обґрунтовано розмір заборгованості, що підтверджується наданими суду розрахунками, що відповідають умовам договору та законодавству.Позивачем долучено відомість про щоденні нарахування та погашення за договором № 103986451, надана первісним кредитором.

Також, в апеляційній скарзі просить здійснити розподіл судових витрат та витрат на надання правничої допомоги у суді першої та апеляційної інстанції.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 не скористався.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 січня 2026 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 15 серпня 2021 року ОСОБА_1 складена анкета-заява № 103986451 на отримання кредиту у ТОВ «МІЛОАН».

Згідно умов, викладених в анкеті - заяві, розмір позики становить 8000 грн., разова комісія 1520 грн., яка нараховується одноразово за ставкою 19 % від суми кредиту за договором.

12 листопада 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір відступлення прав вимоги № 13Т.

За змістом акуту - приймання передачі реєстру боржників від 12 листопада 2021 року до договору про відступлення прав вимоги, кредитор передав, а новий кредитор прийняв реєстр боржників від 12 листопада 2021 року. Загальна сума заборгованості 50719567,86 грн.

Вказаний акт не містить конкретного переліку боржників стосовно яких було укладено наведений акт приймання - передачі реєстру боржників від 12 листопада 2021 року.

Відповідно до п. 2.1 договору, згідно умов цього договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідному реєстрі прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження переходу права вимоги за кредитним договором від 16 серпня 2021 року № 103986451, укладеним між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 , зокрема відсутній реєстр права вимоги до відповідача, а додані до договору факторингу додатки не містять ідентифікації особи боржника. Також позивачем не доведено наявність кредитної заборгованості та її розмір, оскільки в матеріалах справи відсутня виписка про рух коштів, що є належним доказом в розуміння закону як первинний фінансовий документ.

Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю не може погодитись колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до частини другої ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього (частини перша та друга статті 95 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

У постановах Верховного Суду від 2 листопада 2021 року № 905/306/17, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі 5026/886/2012 викладено висновки, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Отже, для підтвердження факту відступлення права вимоги, заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині та вважає, що договір факторингу, укладений 12 листопада 2021 року № 13Т між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Діджи Фінанс» про відступлення прав вимоги,підтверджує викладені у ньому умови.

Як встановлено судом, за змістом акту - приймання передачі реєстру боржників від 12 листопада 2021 року до договору відступлення прав вимоги, кредитор передав, а новий кредитор прийняв реєстр боржників від 12 листопада 2021 року. Загальна сума заборгованості 50719567,86 грн. Також позивачем наданий витяг з додатку до договору факторингу від 12 листопада 2021 року № 13Т (витяг з реєстру боржників) та квитанції про оплату договору факторингу.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про недоведеність права вимоги позивача помилковими.

Щодо кредитного договору від 16 серпня 2021 року № 103986451, сторонами якого зазначено ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 , колегія суддів виходить із наступного.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 зазначеного Закону передбачено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Водночас електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

При цьому, з системного аналізу зазначених вище положень закону вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

На підтвердження виникнення у ОСОБА_1 договірних зобов`язань у зв`язку з укладенням договору кредиту з ТОВ «МІЛОАН» позивачем надано копії: анкети-заяви № 103986451 на отримання кредиту у ТОВ «МІЛОАН», дата створення 15 серпня 2021 року, в якій зазначено погоджені умови кредитування на суму 8000 грн., строком на 15 днів з одноразовою комісією в розмірі 19 % від суми кредиту, процентною ставкою 2,5 % за кожен день користування; договір про споживчий кредит від 16 серпня 2021 року № 103986451; договір факторингу від 12 листопада 2021 року № 13Т та витяг з додатку до договору факторингу від 12 листопада 2021 року № 13Т (витяг з реєстру боржників); відомість про щоденні нарахування та погашення.

З аналізу копії договору про споживчий кредит від 16 серпня 2021 року № 103986451 вбачається, що такий не містить підпису ОСОБА_1 за допомогою одноразового електронного ідентифікатора, оскільки як зазначено у позовній заяві, кредитний договір підписано відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Пунктом 10 договору під назвою «Реквізити сторін» зазначено тільки реквізити позичальника та кредитодавця, графи підписи сторін такий договір не містить (а.с. 39 том 1). Суд звертає увагу, що у правому верхньому куті договору № 103986451 є тільки напис «підписано ОСОБА_2 , ТОВ Мілоан, час 16.08.2021 о 16:09».

Однак, кредитний договір не містить відомостей про одноразовий ідентифікатор, який має бути згенерований при підписанні відповідачем ОСОБА_1 кредитного договору.

Стандарти доказування не передбачають обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. На цьому наголосив Верховний Суд у справі № 908/1879/17.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову, проте висновки викладені в мотивувальній частині оскаржуваної постанови не відповідають матеріалам справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскільки кредитний договір не містить підпису відповідача, відповідно і підстави для виникнення договірних правовідносин між ОСОБА_1 та первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» відсутні, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 березня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус