КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 362/2840/23

номер провадження 22-з/824/167/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про винесення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в :

17 листопада 2025 року Київським апеляційним судом апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2023 року - задоволено частково. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2023 року - скасовано, задоволено позовні вимоги частково. Викладено резолютивну частину рішення суду наступним чином:

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі частини боргу за договором позики у сумі 989 500 грн, в межах вартості майна, отриманого у спадщину, відповідно до свідоцтв від 31.05.2023 р. зареєстрованого в реєстрі за №1452, зареєстрованого в реєстрі за №1455, зареєстрованого в реєстрі за №1458, а саме:

- частини домоволодіння АДРЕСА_1 ;

- частини земельної ділянки, площею 0,1000 гектарів, кадастровий номер :03:009:0006, для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 ;

- частини земельної ділянки, площею 0,092 гектара, кадастровий номер :03:009:0005, для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом їх реалізації в процедурі виконавчого провадження.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з заявою про винесення додаткового рішення.

Вказував, що ОСОБА_1 вбачає наявність вказаних підстав для винесення додаткового рішення, зважаючи на таке.

На відміну від стягнення заборгованості безпосередньо з позичальника, в якій суд зазначає загальну суму до стягнення, а виконавець стягує цю суму спочатку за рахунок грошових коштів на рахунках боржника, а потім - шляхом звернення стягнення на майно, в даній категорії справ стягнення здійснюється виключно за рахунок успадкованої частки спадкового майна.

Таким чином, ОСОБА_3 , як спадкоємець 1/2 частки майна померлого ОСОБА_5 , повинен добровільно, одним платежем, сплатити Позивачу 1/2 суми позики, тобто 50 000,00 доларів США за курсом НБУ на дату повернення.

Оскільки ОСОБА_3 не повернув цю суму добровільно, Позивач отримала право стягнути з нього кошти примусово, проте, лише в межах суми, яку буде отримано виконавцем при реалізації 1/2 частини спадкового майна та за вирахуванням 10% виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, в т.ч. витрат на проведення торгів. Саме тому Позивач не може просити стягнути з Відповідача кошти в сумі 50 000,00доларів США, оскільки його відповідальність обмежена вартістю успадкованої частки майна померлого і саме цю вартість може стягнути виконавець в процедурі торгів.

Оскільки обсяг відповідальності ОСОБА_3 , як спадкоємця, обмежується вартістю 1/2 спадкового майна, яка не відома на час звернення до суду з позовом, адже визначається виконавцем в процедурі виконавчого провадження відповідно до Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 № 2831/5, визначити реальну суму до стягнення станом на дату звернення до Суду, позивач не може. Натомість, він зазначає в позові відому йому оціночну вартість цього майна станом на дату подачі позову, що і було зроблено в даному випадку.

В постанові Київський апеляційний суд зазначив, що дійсна ринкова вартість майна, яке спадкується спадкоємцями померлого ОСОБА_5 , на момент ухвалення судом рішення, не встановлена, проте, скасовуючи рішення та ухвалюючи нове рішення, так само її не встановив, поклавши це на виконавця.

Оскільки апеляційну скаргу було подано майже через рік після винесення рішення, а розгляд справи тривав 1,5 року, очевидно, що зазначена при звернення до суду з позовом оціночна вартість майна втратила свою актуальність і про це прямо зазначив суд в постанові: «Строк дії оцінки майна становить шість місяців, тобто на момент звернення позивачем до суду та на момент ухвалення оскаржуваного рішення, перераховані оцінки вже втратили свою дію.».

Таким чином, у позові оціночна вартість спадкового майна зазначена виключно з метою визначення ціни позову, а не для визначення суми до стягнення, оскільки стягнення відбуватиметься виконавцем не за цією оціночною вартістю, а за визначеною в процедурі торгів остаточною ціною реалізації (а самі торги будуть починатися з оціночної вартості, визначеної оцінювачем на замовлення виконавця вже після відкриття ВП).

У випадку, якщо сума коштів, отримана від реалізації 1/2 частки спадкового майна ОСОБА_5 , за вирахуванням 10% виконавчого збору та витрат ВП, перевищить еквівалент 50 000,00 доларів США на дату перерахування коштів стягувачу, то виконавець має повернути різницю ОСОБА_3 . У разі, якщо сума коштів, отримана від реалізації 1/2 частки спадкового майна ОСОБА_5 , за вирахуванням 10% виконавчого збору та витрат ВП, буде меншою за еквівалент 50 000,00 доларів США на дату перерахування коштів стягувачу, то всі отримані кошти (а не сума, визначена при подачі позову або при винесенні рішення) підлягають перерахуванню стягувачу, а різниця боргу вважається погашеною, оскільки позичальник помер.

Саме тому, визначаючи порядок виконання рішення, суд першої інстанції, поряд із сумою до стягнення, зазначив, що стягнення відбувається не шляхом стягнення цієї суми з Відповідача, а шляхом продажу майна в процедурі виконавчого провадження з прилюдних торгів з перерахуванням ОСОБА_1 усіх отриманих від продажу грошових коштів за вирахуванням витрат виконавчого провадження, в межах еквіваленту 100000 (ста тисяч) доларів США за курсом Національного банку України на день перерахування коштів ОСОБА_1 .

Зазначення у постанові суми до стягнення 989 500,00 грн., яка визначена на підставі оцінки, що втратила чинність, без вказівки про перерахування ОСОБА_1 усіх отриманих від продажу грошових коштів за вирахуванням витрат виконавчого провадження, в межах еквіваленту 50000 (п`ятдесят тисяч) доларів США за курсом Національного банку України на день перерахування коштів ОСОБА_1 , може створити у боржника ілюзію, що в разі перерахування Позивачу коштів в сумі 989 500,00 грн. (еквівалент лише 23 535,82 доларів США за курсом НБУ на дату винесення постанови) обов`язок ОСОБА_3 з повернення 50 000,00 доларів США вважатиметься виконаним, хоча це суперечило б і суті постанови, якою чітко встановлено факт наявності у ОСОБА_3 обов`язку повернути 50 000,00 доларів США, і меті судового розгляду, яка полягає в тому, що суд має винести остаточне та зрозуміле рішення, яким вирішити спір по суті та захистити порушене право позивача без необхідності повторного звернення до суду.

Враховуючи зазначене, керуючись ст. 270 ЦПК України, ОСОБА_1 просить Суд винести додаткову постанову у даній справі, якою: визначити точну грошову суму (еквівалент 50 000,00 доларів США), в межах якої відбувається стягнення на визначене в постанові майно; визначити, що стягнення відбувається шляхом продажу майна в процедурі виконавчого провадження з прилюдних торгів за ціною, визначеною відповідно до Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 № 2831/5, з перерахуванням ОСОБА_1 усіх отриманих від продажу грошових коштів за вирахуванням витрат виконавчого провадження, в межах еквіваленту 50000 (п`ятдесят тисяч) доларів США за курсом Національного банку України на день перерахування коштів ОСОБА_1 ; здійснити новий розподіл судових витрат, понесених сторонами в суді першої інстанції з урахуванням приписів ч. 4 ст. 376 ЦПК України, відповідно до яких в даному випадку скасування судового рішення відбулося шляхом його зміни.

Сторони в судове засідання не викликались у відповідності до положень ст. 270 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши наведені в заяві доводи, матеріали справи, вважає, що заява не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

За змістом ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що стягненню зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають грошові кошти в розмірі частини боргу за договором позики у сумі 989 500 грн, в межах вартості майна, отриманого у спадщину, відповідно до свідоцтв від 31.05.2023 р. зареєстрованого в реєстрі за №1452, зареєстрованого в реєстрі за №1455, зареєстрованого в реєстрі за №1458.

Отже, зазначена точна грошова сума, присуджена до стягнення, у грошових одиницях у відповідності до заявлених позовних вимог. /т. 1 а.с. 2 зворот/

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 14.01.2026 року розподілено судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Щодо вимоги позову про визначення способу виконання рішення, апеляційним судом рішення прийнято - відмовлено.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для ухвалення додаткового рішення у відповідності до ст. 270 ЦПК України.

Керуючись ст. 270 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про винесення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, - відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Головуючий: Судді: