Справа № 331/2852/22
Провадження № 4-с/331/6/2026
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року місто Запоріжжя

Олександрівський районний суд міста Запоріжжя у складі :

головуючого - судді Скользнєвої Н.Г.,

за участю секретаря Постарнак М.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Заруднього Ігоря Вікторовича, заінтересовані особи - заступник начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) Соколенко Світлана Миколаївна, акціонерне товариство « Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат», на рішення державного виконавця,

в с т а н о в и в:

09 вересня 2025 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Заруднього І.В. звернувся до Олександрівського районного суду міста Запоріжжя (далі суд) зі скаргою, за результатами розгляду якої просив :

- визнати неправомірною постанову заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) Соколенко Світлани Миколаївни від 12.03.2024 року про зупинення вчинення виконавчих дій за виконавчим провадженням ВП № 74405694 ;

-зобов`язати державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) скасувати постанову від 12.03.2024 року про зупинення виконавчих дій за виконавчим провадженням ВП № 74405694;

- зобов`язати державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) поновити виконавче провадження ВП № 74405694.

Ухвалою суду від 10 вересня 2025 року скаргу ОСОБА_1 прийнято до провадження та призначено до розгляду по суті.

До початку розгляду по суті, а саме 09 жовтня 2025 року від заявника до суду надійшла уточнена скарга, з якої вбачається, що заявником замість первісної заінтересованої особи - Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) до участі в розгляді справи залучено, як на думку заявника, належну заінтересовану особу - заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) Соколенко Світлану Миколаївну. Крім того, внесені зміни і до змісту скарги. Так, в уточненій скарзі заявник просить:

- визнати причини пропуску строку на оскарження постанови заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Соколенко Світлани Миколаївни від 12.03.2024 про зупинення вчинення виконавчих дій за виконавчим провадженням ВП № 74405694 поважними та поновити такий строк;

- визнати неправомірною та скасувати постанову заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Соколенко Світлани Миколаївни від 12.03.2024 про зупинення вчинення виконавчих дій за виконавчим провадженням ВП №74405694;

- зобов`язати заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Соколенко Світлану Миколаївну поновити виконавче провадження ВП № 74405694.( а.с.41-46).

Ухвалою Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 14.10.25 уточнена скарга прийнята до провадження ( а.с.49-50).

В обґрунтування уточненої скарги зазначено, що відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23.08.2023 року по справі № 331/2852/22, було задоволено позов про стягнення з Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат», в тому числі з рахунків його відокремленого структурного підрозділу Придніпровське виробниче управління Публічного акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість із заробітної плати в розмірі 71269, 64 грн., без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів ; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 62 333, 70 грн., без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів ; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 823, 84 грн., моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн.

У березні 2024 року виконавчі листи по вищезазначеній справі були направлені до Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса).

12 березня 2024 року заступником начальника вказаного відділу була винесена постанова про зупинення вчинення виконавчих дій по відкритому виконавчому провадженню ВП № 74405694. Підставою для зупинення виконавчих дій став наказ Фонду державного майна України від 04.01.2022 № 1«Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації» (зі змінами та доповненнями), п.12 ч.1 ст.34, ст.35 Закону України «Про виконавче провадження».

Заявник вважає, що у спірних відносинах втручання держави у право на працю та право на мирне володіння майном здійснюється: з відвертим порушенням принципу верховенства права; є непропорційним меті втручання, якою, вочевидь, є запобігання знецінення активів підприємств, що підлягають приватизації, але аж ніяк не перетворення таких підприємств на повністю недоторканих перед законом і судом шляхом надання їм можливості не виконувати будь-які рішення суду, навіть ті, що не пов`язанні безпосередньо із грошовими виплатами (рішення про стягнення заборгованості з заробітної платні працівника). Неспроможність державних органів надати заявнику майно, присуджене йому згідно з остаточним рішенням суду становить втручання, несумісне з гарантіями, закріпленими в пункті 1 статті 1 Першого протоколу (рішення у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002 року, «Войтенко проти України» від 29.06.2004 року).

На думку представника заявника, вказані обставини не були враховані виконавцем при винесенні оскаржуваних постанов про зупинення виконавчих дій. В спірних відносинах усуненням порушення є зобов`язання виконавця скасувати незаконну постанову та поновити відповідне виконавче провадження, що матиме наслідком відновлення виконавчих дій аж до повного виконання рішення.

15 вересня 2025 року від представника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до суду надійшли надійшли пояснення по справі, в яких зазначено, що на виконанні у Лівобережному відділі державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває зведене виконавче провадження ВП № 70849359 щодо стягнення заборгованості з Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь юридичних та фізичних осіб. Станом на 15.09.2025 р. до складу зведеного виконавчого провадження входять 245 виконавчих проваджень. За всіма виконавчими провадженнями, які входять до складу зведеного виконавчого провадження винесено постанови про зупинення виконавчих дій, на підставі п. 12. ч.1 ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження", - включення державних підприємств або пакетів акцій (часток) господарських товариств до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації. Зазначена норма передбачає обов`язок державного виконавця, а не право щодо зупинення вчинення виконавчих дій. Дії державного виконавця при винесенні постанови про зупинення вчинення виконавчих дій відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Заруднього І.В. про скасування постанов державного виконавця про зупинення вчинення виконавчих дій просили залишити на розсуд суду. ( а.с.20-21).

27 жовтня 2025 року від представника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшло клопотання про розгляд вищезазначеної цивільної справи без участі уповноваженого представника Відділу. Вирішення питання по суті справи просить залишити на розсуд суду ( а.с.76).

19 січня 2026 року від заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України надійшло клопотання про розгляд вищезазначеної цивільної справи без участі уповноваженого представника Відділу. Вирішення питання по суті справи просить залишити на розсуд суду( а.с.163).

19 січня 2026 року від представника скаржника, адвоката Заруднього І.В., надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити скаргу в повному обсязі (а.с. 162).

Представник заінтересованої особи (боржника) Акціонерного товариства « Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» в судове засідання не з`яваився, хоча про дату, час і місце розгляду справи. Будь-яких заяв, клопотань, заяв по суті справи від нього до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.

Згідно з додатком N 1 до Наказу Фонду державного майна України "Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2022 році" N 1 від 04.01.2022 року (Перелік державних пакетів акцій (часток) господарських товариств та інших господарських організацій і підприємств, заснованих на базі об`єднання майна різних форм власності) належні державі пакет акцій АТ "ЗАлК" в розмірі 68,0095 % статутного капіталу включено в перелік об`єктів, що підлягають приватизації в 2022 році.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових числужбових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода наобов`язковість яких надана ВерховноюРадою України,-і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 129-1Конституції Українисуд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Таким чином, установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів. Схожі правові висновки КГС ВС виклав у пункті 13 постанови від 30.08.2018 у справі N 916/4106/14та підпункті 8.12 постанови від 25.09.2020 у справі N 924/315/17.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначеноЗаконом України "Про виконавче провадження".

В силу приписів ст. 19 Конституції України, ст. 1 Закону N 1404-VІІІдержавний виконавець повинен вчиняти виконавчі дії не лише з дотриманнямЗакону України "Про виконавче провадження", а й відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження.

Отже, дії органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень регламентовані не тількиЗаконом України "Про виконавче провадження", а й іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно доЗакону України "Про виконавче провадження".

Положеннями ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, засад: верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності.

Підстави та порядок зупинення вчинення виконавчих дій визначено статтею 34 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі включення єдиного майнового комплексу боржника - державного або комунального підприємства, пакета акцій (часток) у розмірі більше 50 відсотків статутного капіталу боржника - господарського товариства до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації.

Посилаючись на дану обставину, заступником начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Світланою Соколенко винесені оскаржувані постанови про зупинення вчинення виконавчих дій ( а.с.9).

Разом з тим, сама конструкція норми, визначеної ч. 1 ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження", не містить в собі посилання на саме на обов`язок державного виконавця щодо зупинення вчинення виконавчих дій у встановлених випадках.

Відповідно до ч. 7 ст. 35 Закону України "Про виконавче провадження" у випадку, передбаченому пунктом 12 частини першої статті 34 цього Закону, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій до закінчення однорічного строку з дня завершення приватизації або до припинення приватизації відповідного об`єкта приватизації.

Як вбачається з відповідних наказів Фонду державного майна України приватизація боржника за даним виконавчим провадження не може завершитися тривалий час, зокрема, ще з 2018 року і постійно пролонгується.

На виконанні в Лівобережному відділі державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) знаходить зведене виконавче провадження відносно АТ "ЗАлК", що також може свідчити про тривале невиконання рішень суду, за якими боржником виступає дане підприємство.

Відповідно дост. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.Конституція Українимає найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основіКонституції Україниі повинні відповідати їй. НормиКонституції Україниє нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 19 Конституції України закріплено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно дост. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 55 Конституції Українипередбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі Закону) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини першої статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюютьсяЗаконом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

За змістом частини першої, абзацу 1 частини другої статті 18 Закону виконавець зобов`язанийвживати передбаченихцим Закономзаходів щодопримусового виконаннярішень, неупереджено, ефективно, своєчасно ів повномуобсязі вчинятивиконавчі дії. Виконавецьзобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Крім того, відповідно до Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року по справі N 619/562/18, належним доказом вжиття усіх передбачених Законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду.

За приписами ст. 3 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Законодавцем передбачений чіткий порядок здійснення дій у виконавчому провадженні. Враховуючи те, що державний виконавець наділений владними повноваженнями, то він повинен дотримуватись цих вимог законодавства.

Зупинення вчинення виконавчих дій порушує основоположні права особи - на виконання судового рішення та отримання за цим рішенням заробітної плати та інших виплат пов`язаних зі звільненням. Окрім того, що стягувач втратив роботу, так він ще і не має можливості в розумні строки отримати свою заробітну плату та повний розрахунок. Змушений доводити свою правоту у судах починаючи зі стягнення заробітної плати, а так само і щодо належного виконання рішення суду, яке набуло законної сили в установленому порядку.

Згідно ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.49 року N 95, ратифікованою Україною 04.08.61 року, Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Зазначені положення Конвенції узгоджуються з положеннямиКонституції Українита прийнятим на їх виконання спеціальним законодавством.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", встановлено, що суди застосовують при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї та практику практики Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 1 Протоколу 1 Конвенції проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.82 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.86 року, "Щокін проти України" від 14.10.2010 року, "Сєрков проти України" від 07.07.2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009 року, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 року, "East/WestAllianceLimited" проти України" від 23.01.2014 року) визначено три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

У контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції майном є заробітна плата, а також присуджені судом виплати.

Неспроможність державних органів надати заявнику майно, присуджене йому згідно з остаточним рішенням суду становить втручання, несумісне з гарантіями, закріпленими в пункті 1 статті 1 Першого протоколу (рішення у справах "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002 року, "Войтенко проти України" від 29.06.2004 року).

Аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції, ЄСПЛ неодноразово вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути:

Незалежнимвід будь-якої дискреційної дії державних органів та доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 у справі "Гурепка проти України", заява N 61406/00, § 59); "ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України", заява N 38722/02, § 75);

спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушеннями надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 16.08.2013 у справі "Гарнага проти України", заява N 20390/07, § 29).

Суд наголошує, що ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає обов`язок виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З моменту звернення у належний спосіб до органів виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження, стягувач має право розраховувати, що компетентний орган здійснить всі можливі заходи для виконання постановленого судового рішення, що набрало законної сили.

За приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява N 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

У рішенні від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" (заява N 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої п. 1 ст. 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах "Півень проти України" (заява N 56849/00) від 29.06.2004, "Горнсбі проти Греції" від 19.03.97).

Відповідно до змісту рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Європейський суд з прав людини також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

У справі "Фуклєв проти України" (рішення від 07.06.2005) Європейський суд з прав людини вказав, що держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Сукупний аналіз рішень Європейського суду з прав людини у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України" достеменно засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з Конституцією України.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 N 11-рп/2012).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Також, суд звертає увагу і на критерій якості закону, як складової верховенства права, та складової першого критерію правомірності втручання, адже згаданий п. 12 ч. 1ст. 34Закону України "Про виконавчепровадження" визначає, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі включення державних підприємств або пакетів акцій (часток) господарських товариств до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації.

Проте із наведеної норми не є зрозумілим, в якому випадку зупиняється вчинення виконавчих дій: - у разі включення кредитора, чи все ж таки боржника до переліку об`єктів приватизації; чи є підставами для зупинення те, що підприємство вже було включено у цей перелік на час відкриття виконавчого провадження (як в даному випадку ще з 2018 року).

Встановлено, що АТ "ЗАлК" знаходиться в Додатку 6 (перелік державних пакетів акцій (часток) господарських товариств та інших господарських організацій і підприємств, заснованих на базі об`єднання майна різних форм власності, приватизацію яких розпочато в 2018-2019 роках) до наказу Фонду державного майн України від 28.12.2019 N 1574, як об`єкт малої приватизації, що підлягають приватизації в 2020 році.

У 2021 році АТ "ЗАлК" також увійшло у перелік майна, об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації у цьому році (Додаток 1 до наказу Фонду державного майн України від 06.01.2021 N 5).

Згідно з додатком N 1 до Наказу Фонду державного майна України "Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2022 році" N 1 від 04.01.2022 року (Перелік державних пакетів акцій (часток) господарських товариств та інших господарських організацій і підприємств, заснованих на базі об`єднання майна різних форм власності) належні державі пакет акцій АТ "ЗАлК" в розмірі 68,0095 % статутного капіталу включено в перелік об`єктів, що підлягають приватизації в 2022 році.

При цьому, як зазначалося вище, то у своїх рішеннях державний виконавець не послалася на відповідний наказ Фонду державного майна України, яким було продовжено приватизацію АТ "ЗАлК" саме на час прийняття таких рішень.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що втручання держави у право на мирне володіння майном у даному випадку здійснюється не на підставі закону та є непропорційним меті втручання, якою, вочевидь є запобігання знецінення активів підприємств, що підлягають приватизації, що не було враховано державним виконавцем при винесенні оскаржуваних постанов.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 2ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

16 листопада 2022 року Велика Палата Верховного Суду у справі N 910/7310/20, провадження N 12-23гс22 відступила від висновків КГС та КЦС ВС про те, що суд не наділений повноваженнями на скасування рішень органів державної виконавчої служби та приватних виконавців. Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідневідступити від висновків КГС ВСпро застосування частини другої статті 343 ГПК України, викладених у постановах від 21.05.2021 у справі N 905/64/15, від 25.06.2021 у справі N 905/2214/14-908/5734/14, від 25.06.2021 у справі N 25/7, від 30.06.2021 у справі N 905/2190/14, від 15.07.2021 у справі N 924/408/19, від 24.11.2021 у справі N 908/3994/14, від 11.04.2022 у справі N 916/3143/19 та від 04.08.2022 у справі N 910/11419/20, а також висновківКЦС ВС про застосування аналогічних положень частини другої статті 451ЦПК України, викладених у постанові від 23.02.2022 у справі N 1005/7141/2012,про те, що суд не наділений повноваженнями на скасування рішень органів державної виконавчої служби / приватних виконавців.

Відповідно до ч. 5 ст. 35 Закону України "Про виконавче провадження" після усунення обставин, що стали підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, виконавець не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли йому стало про це відомо, зобов`язаний продовжити примусове виконання рішення у порядку, встановленому цим Законом, про що виносить відповідну постанову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України" (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE) від 10 лютого 2010 року).

На іыдставы встановлених обставин та наведених норм права суд вважає вимоги, викладені у скарзі ОСОБА_1 такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 260-261,353-354, 450-452 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на рішення заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Соколенко Світлани Миколаївни задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Соколенко Світлани Миколаївнивід 12 березня 2024 року про зупинення вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 331/2852/22 виданого 18 грудня 2023 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя ( ВП № 74405694).

Зобов`язати заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Соколенко Світлану Миколаївну поновити порушені права ОСОБА_2 шляхом поновлення виконавчого провадження N 74405694.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду в 15-денний строк з дня її проголошення.

Ухвалу складено та проголошено 29 січня 2026 року.

Суддя: Н.Г.Скользнєва