КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа № 607/1652/25
Провадження № 2/947/248/26
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А.В.,
- позивачки - ОСОБА_1 ,
- представника позивача ОСОБА_1 адвоката Вітів Віталія Антоновича;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору -
Служби у справах дітей Великоберезовицької селищної ради,
про позбавлення батьківських прав,
15.01.2025 року позивачка ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовною заявою до ОСОБА_3 , у якій просила суд: стягнути з ОСОБА_3 додаткові витрати на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 в якості одноразової виплати в розмірі 791,78 грн.; стягнути з ОСОБА_3 додаткові витрати на лікування неповнолітньої дитини ОСОБА_2 в якості постійних щомісячних платежів у розмірі 1000,00 до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дати подання позовної заяви; позбавити ОСОБА_3 батьківських прав стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.01.2025 позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину та позбавлення батьківських прав роз`єднано.
У самостійне провадження виділено позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.01.2025 року матеріали цивільної справи №607/1652/25 за позовною заявою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав передані за підсудністю до Теребовлянського районного суду Тернопільської області.
Позивачка будучи незгодною з вказаною ухвалою суду, звернулась до Тернопільського апеляційного суду з відповідної апеляційною скаргою, за наслідком розгляду якої 03.03.2025 року Тернопільським апеляційним судом ухвалено постанову, якою апеляційну ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Вітів Віталій Антонович, залишено без задоволення. Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 січня 2025 року залишено без змін.
25.03.2025 року до Теребовлянського районного суду Тернопільської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.
Ухвалою судді Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 26.03.2025 року матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , яка звернулась в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав передані за підсудністю на розгляд до Київського районного суду м.Одеси.
05.05.2025 року матеріали цивільної справи №607/1652/25 надійшли до Київського районного суду міста Одеси.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 07.05.2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
В обґрунтування даних заявлених позовних вимог, позивачка посилається на те, що вона та відповідач є батьками неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в свою чергу проживає спільно з матір`ю та перебуває на її повному матеріальному утриманні. Позивачка стверджує, що відповідач не цікавиться долею дитини, не приймає участі в його вихованні, не надає матеріальної допомоги на його утримання, не сплачує аліментів на дитину, внаслідок чого в нього виникла заборгованості з їх сплати у значному розмірі, що в цілому свідчить про його ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дані обставини зумовили звернення позивачки до суду з цим позовом.
14.08.2025 року від представника позивача надійшло до суду клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи Службу у справах дітей Великоберезовицької селищної ради.
У підготовчому судовому засіданні, призначеному на 19.08.2025 року судом було залучено до участі у справі в якості третьої особи Службу у справах дітей Великоберезовицької селищної ради.
18.06.2025 року від представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 надійшло до суду клопотання про витребування доказів.
За наслідком розгляду вказаної справи, 22.08.2025 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою клопотання задоволено та витребувано з Служби у справах дітей Великоберезовицької селищної ради висновок за наслідком розгляду питання про доцільність/недоцільність позбавлення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
06.11.2025 року до суду на виконання вищевказаної ухвали суду надійшов від Служби у справах дітей Великоберезовицької селищної ради висновок органу опіки та піклування Великоберезовицької селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також лист про розгляд справи за відсутності третьої особи.
24.11.2025 року до суду від представника позивача надійшла заява про виклик та допит свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яке задоволено судом 24.11.2025 року.
Також 24.11.2025 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
У судовому засіданні призначеному на 20.01.2026 року в режимі відео конференції приймала участь позивачка, яка позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити.
Також у судовому засіданні 20.01.2026 року прийняв участь представник позивачки адвокат Вітів В.А. в режимі відео конференції, який позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити.
У судовому засіданні 20.01.2026 року судом також за заявою позивача в режимі відео конференції з Тернопільським окружним адміністративним судом було проведено допит свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Відповідач по справі - ОСОБА_3 до судового засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.
Третя особа - Служби у справах дітей Великоберезовицької селищної ради до судового засідання також не з`явилась, однак в матеріалах справи наявна заява від представника останньої про розгляд справи за їх відсутності.
Щодо сповіщення відповідача по справі, суд додатково зазначає наступне.
Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Згідно з відповіддю №1233609 від 26.03.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Також судом отримано відповідь Міністерства соціальної політики України від 06.06.2025 року з якої встановлено, що у Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб інформація щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відсутня.
З урахуванням вищенаведеного, оскільки останнє відоме місце проживаннявідповідача, належить до території, яка є тимчасово окупованою територією України, до якої надання послуг зі скерування судової кореспонденції суду не надається, повідомлення відповідача про дату, час і місце проведення судового засідання здійснювалось судом шляхом надання оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого, відповідач у відповідності до приписів ч.11 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим належним чином.
Отже, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання про причини неявки суд не повідомив, і не надав відзив на позовну заяву.
Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням викладеного та думки сторони позивача, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 20.01.2026 року за наявною явкою учасників справи, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 29.01.2026 року о 09 год. 45 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення.
Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони по справі: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який станом на час розгляду справи є неповнолітнім.
Малолітній син сторін по справі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає разом з матір`ю - ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , окремо від батька дитини.
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 06.12.2022 року по справі № 606/1613/22, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі 5000,00 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15.09.2022 року до досягнення дитиною повноліття.

На примусове виконання вказаного рішення суду, Теребовлянським районним судом Тернопільської області видано відповідний виконавчий лист №606/1613/22, який перебуває на примусовому виконанні в ВПВР УЗПВР у Херсонській області, в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі ПМУЮ МЮ (м. Одеса), Херсонська область, в межах виконавчого провадження ВП №76417826.

У відповідності до інформаційної довідки від 09.12.2024 року про виконавче провадження №76417826, вбачається, що у ОСОБА_3 станом на час 27.11.2024 року наявна заборгованість зі сплати аліментів на неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вищевказаними виконавчим листом, у розмірі 132500,00 грн., на яку звернуто стягнення на рахунках боржника на підставі постанови про арешт коштів боржника від 27.11.2024 року.

Згідно з наданою психолого-педагогічною характеристикою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданої Опорним закладом Теребовлянською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №1 Теребовлянської міської ради вбачається, що неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить навчання у зазначеному закладі, засвідчено, що загальний фізичний розвиток дитини в межах норми, сім`я неповна, дитина має статус переселенця. Учень проживає разом з матір`ю, бабусею та дідусем, які безпосередньо займаються доглядом та вихованням дитини. Засвідчено також, що регуляція довільної діяльності і поведінки недостатня, що проявляється у гіперактивності учня. Під час спілкування непосидючий, постійно перебуває в русі. Діяльність нецілеспрямована, розпочату справу часто не може довести до кінця. Відрізняється підвищеною емоційною збудливістю, неконтрольованою імпульсивною поведінкою. Не може себе контролювати. Навіть коли втомився, продовжує рухатися. Швидко говорить, ставить багато запитань. Для дитини характерна висока активність, багата міміка, виразні жести. Потребує постійної опіки та підтримки зі сторони дорослих. Зазначено, що перераховані вище характеристики не перешкоджають засвоєнню дитиною загальноосвітньої навчальної програми, але потребують її адаптації до психофізичних особливостей дитини.

Також засвідчено, що за час навчання участь в освітньому процесі (відвідування батьківських зборів, погодження навчальних планів, розкладу занять, комунікація з педагогічними працівниками, дирекцією, відвідування виховних заходів, організація дистанційної форми навчання, контроль за перебуванням дитини у школі під час очних занять) брали: мати ОСОБА_1 , бабусі і дідусь. Засвідчено, що батько ОСОБА_3 жодного разу не з`являвся у школі та не брав участі в освітньому процесі.

Згідно з відповіддю Теребовлянського регіонального центру первинної медико-санітарної допомоги КНП Теребовлянської міської ради від 20.05.2024 року за №67 підтверджено, що декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу дитині ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклала матір дитини ОСОБА_1 . Зазначено, що у КНП ТМР «ТРЦПМСД» відсутня інформація про участь батька у забезпеченні охорони здоров`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначено, що щеплення проведені згідно віку пацієнта, відвідування дитиною КНП ТМР «ТРЦПМСД» відбуваються в присутності мами або бабусі.

Під час розгляду справи, також у відповідності до приписів статті 19 СК України Службою у справах дітей Великоберезовицької селищної ради надано до суду висновок органу опіки та піклування Великоберезовицької селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який затверджено рішенням виконавчого комітету Великоберезовицької селищної ради від 28.10.2025 року за №436.

У відповідності до вказаного висновку, орган опіки та піклування Великоберезовицької селищної ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з вказаним висновком, органом опіки та піклування Великоберезовицької селищної ради під час розгляду даного питання встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 23 жовтня 2009 року укладено шлюб, який в свою чергу був розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Севастополя від 27.06.2011 року по справі № 2-28/15/11. Від шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У висновку зазначено, що ОСОБА_1 , після розірвання шлюбу, мешкала спільно з сином у Автономній Республіці Крим, в місті Севастополі, та після початку анексії, у 2014 році вони переїхали.

У висновку зазначено, що відповідно до довідок від 05 квітня 2024 року № 6114- та від 05 квітня 2024 року №6114-, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , взяті на облік як внутрішньо переміщені особи з АДРЕСА_1 , з фактичним місцем проживання в АДРЕСА_2 .

Відповідно до характеристики об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ВОЛЯ-20» смт. Велика Березовиця, вул. Зелена, буд 48, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , разом із сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_2 , без реєстрації шлюбу. Взаємини між матір`ю та сином теплі, довірливі та міцні стосунки. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , стабільно підтримує ОСОБА_1 у веденні побуту та вихованні сина. Разом відпочивають, катаються на велосипедах, взимку займаються лижами та тюбінгом, влітку відпочивають на сапбордах. Квартира за адресою АДРЕСА_2 належить ОСОБА_7 .

У висновку засвідчено, що згідно з актом обстеження умов проживання від 20.10.2025 року, ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає у квартирі цивільного чоловіка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . За місцем проживання створено належні умови для виховання та розвитку ОСОБА_9 . Квартира розміщена на 9 поверсі 9-ти поверхового будинку. Житло складається з двох кімнат, повністю вмебльованих, на даний час у квартирі проводиться ремонт. Для дитини відведено окреме місце для сну та відпочинку. Створені умови для повноцінного та гармонійного розвитку хлопця.

Засвідчено у висновку, що у проведеній бесіді працівником служби у справах дітей Великоберезовицької селищної ради з ОСОБА_7 з`ясовано, що біологічний батько дитини ОСОБА_3 не приймає участі у вихованні сина, матеріально не утримує, не приймає фінансової участі у піклуванні дитини, не спілкується з сином взагалі.

Додатково у висновку щодо дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлена інформація, що:

- згідно консультаційного висновку спеціалістів КНП «Клінічна лікарня» «ПСИХІАТРІЯ» м. Київ, №384/20024 від 23.04.2024 року ОСОБА_2 постановлено діагноз: атиповий аутизм легка розумова відсталість з якісними порушеннями соціальної реципрокності і комунікації, перцептивними порушеннями і стереотипними формами поведінки, порушенням активності та уваги, нейрофізіологічним дефіцитом у вигляді акустичної та оптичної дисграфії. Хронічний голосовий тикозний розлад. Аномальні результати функціональних нейрофізіологічних обстежень.;

- відповідно до довідки від 25.05.2024 року №67, виданої КНП Теребовлянської міської ради «Теребовлянський регіональний центр первинної медико-санітарної допомоги» (далі КНП ТМР «ТРЦПСМД») ОСОБА_2 перебуває на обліку в лікаря педіатра ОСОБА_10 . У закладі відсутня інформація про участь батька у забезпеченні охорони здоров`я ОСОБА_2 . Відвідування дитиною КНП ТМР «ТРЦПСМД» відбуваються в присутності мами або бабусі;

- ОСОБА_2 є учнем 11-А класу опорного закладу Теребовлянська ЗОШ І-ІІІ ступенів Теребовлянської міської ради. Дем`ян навчається на індивідуальній формі навчання з труднощами соціоадаптивними/соціокультурними другого рівня підтримки. Відвідує корекційно-розвиткові заняття в Теребовлянському інклюзивно-ресурсному центрі два рази в тиждень (заняття з психологом та дефектологом);

- відповідно до довідки опорного закладу Теребовлянської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №1 Теребовлянської міської ради від 20.10.2025 року №02-04/253 хлопець регулярно відвідує заняття у школі. Дитина завжди охайна, доглянута. Мати, ОСОБА_1 , спілкується з педагогами, які навчають сина, цікавиться шкільним життям дитини. Батько дитини, ОСОБА_3 контакту із школою не підтримує, не спілкується з педагогічним колективом в якому навчається дитини. Дитину до школи приводять і забирають дідусь, бабуся та мати.;

- фахівцем Інклюзивно-ресурсного центру Теребовлянської міської ради, психологом ОСОБА_11 проведено методику «Малюнок сім`ї» з ОСОБА_9 , у ході якої виявлено, що поняття батько виключено з картинки світу хлопця. ОСОБА_9 живе без батька тривалий час і сприймає це як звичне. Відсутність не викликає емоційної напруги. Дідусь виступає авторитетом для хлопця. На малюнку дитина зобразила маму, бабусю, дідуся. Дем`ян використовував яскраві кольори, які асоціювались з рідними. Під час виконання завдання хлопець розповідав щасливі історії з життя. Дем`ян адаптований до такої сімейної моделі, проявляє позитивне ставлення до близьких.

Також, в судовому засіданні призначеному 20.01.2026 року, за клопотанням сторони позивача, судом було допитано в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , за наслідком чого:

- свідок ОСОБА_5 за наслідком допиту повідомила, що знайома з ОСОБА_1 з 2020 року, оскільки є сусідами, а її син товаришує з сином ОСОБА_12 , приходе до нього у гості та граються спільно на майданчиках. Щодо батька неповнолітнього ОСОБА_9 , свідок повідомила, що вона з ним не знайома, їй нічого про нього не відомо, жодного разу не бачила ні на території будинку, ані під час присутності на святкування днів народження ОСОБА_9 , який також не розповідав нічого про батька. Також підтвердила, що у неповнолітнього ОСОБА_9 наявні вади у спілкуванні. Свідок надала свідчення, що матір ОСОБА_9 ОСОБА_13 розповідала, що перебувала у шлюбі з чоловіком ОСОБА_3 , від якого має сина, однак в подальшому з ним розірвала шлюбу, за наслідком чого вона ОСОБА_13 почала окремо проживати сином. Свідок зазначила, що їй не відомо де проживає ОСОБА_3 ;

- свідок ОСОБА_6 за наслідком допиту повідомила, що знайома з ОСОБА_1 з 2020 року, оскільки є сусідами. Щодо батька неповнолітнього ОСОБА_9 , свідок повідомила, що вона з ним не знайома, їй нічого про нього не відомо, жодного разу не бачила, як і не бачила прийняття його участі у вихованні дитини ОСОБА_9 . Додатково засвідчила, що від ОСОБА_13 їй відомо, що остання перебувала у шлюбі з чоловіком ОСОБА_3 , який є батьком ОСОБА_9 , однак шлюб між якими було розірвано. Також під час спілкування з ОСОБА_9 , свідок засвідчила, що дитина жодного разу не розповідала про батька, хоча дитина комунікабельна, постійно розмовляє.

Інших доказів матеріали справи не містять.

За наслідком вище встановлених обставин, суд зазначає наступне.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Щодо виниклих правовідносин за даною справою, останні пов`язані із позбавлення особи батьківських прав відносно дитини, які врегульовані Сімейним кодексом України (далі - СК України).

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства», діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

У частинах першій, другій та четвертій статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Відповідно до положень вказаної статті, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття.

Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд у постановах від 27 березня 2020 року у справі № 523/16635/17 (провадження № 61-5437св19), від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) зробив висновок, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16 (провадження № 61-29266св18) зазначив, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі собою встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають у тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20) зазначено, що під час вирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 01 серпня 2024 року у справі № 366/52/21).

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Крім того, у статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Також суд зазначає, що відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Крім того, суд наголошує, що дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана під час вирішення між батьками спору. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Верховний Суд вже звертав увагу на те, що думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується під час вирішення питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї (постанови Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18, від 29 березня 2023 року у справі № 754/7526/21, від 26 квітня 2023 року у справі № 520/17217/13, від 02 серпня 2023 року у справі № 707/1704/21).

Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Згідно ч. 3 ст. 166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.

Одночасно суд зазначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).

Виходячи з вищевикладеного та приймаючи вищевикладені встановлені обставини, судом встановлено, що сторони по справі: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який станом на час розгляду справи є неповнолітнім.

За наслідком чого сторони, як батьки дітей, у відповідності до Основного Закону України - Конституції України, національного і міжнародного законодавства, мають рівні права та обов`язки відносно дитини.

Судом беззаперечно встановлено, що спільний син сторін по справі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на час звернення до суду з даним позовом та ухвалення судового рішення проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , окремо від батька дитини.

У відповідності до приписів статті 165 СК України, у позивача, як матері дитини, наявне право на звернення до суду з цим позовом про позбавлення батька дітей батьківських прав у відповідності до положень статті 164 СК України.

Подані стороною позивача докази у відповідності до положень ст. 77-80 ЦПК України є належними, достовірними, достатніми та допустимими.

У відповідності до наявних в матеріалах справи доказів, судом встановлено належне виконання ОСОБА_1 , як матір`ю, своїх батьківських обов`язків відносно неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Поряд з цим, судом також встановлено, що надані позивачем докази в сукупності свідчать про невиконання відповідачем ОСОБА_3 , як батьком, своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Будь-яких доказів на підтвердження виконання відповідачем покладених на нього батьківських обов`язків з належного виховання, утримання, прийняття участі у житті сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , цікавлення його долею, спілкування, до суду в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано.

Службою у справах дітей Великоберезовицької селищної ради надано до суду висновок органу опіки та піклування Великоберезовицької селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який затверджено рішенням виконавчого комітету Великоберезовицької селищної ради від 28.10.2025 року за №436.

У відповідності до вказаного висновку, орган опіки та піклування Великоберезовицької селищної ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вказаний висновок містить переконливі висновки органу опіки та піклування Великоберезовицької селищної ради щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яким керувався орган опіки та піклування при прийнятті рішення.

Даний висновок наданий в порядку вимог статті 19 СК України, а також відповідає вимогам Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866.

Вказаний висновок органу опіки та піклування Великоберезовицької селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який затверджено рішенням виконавчого комітету Великоберезовицької селищної ради від 28.10.2025 року за №436, не спростований відповідачем, не оспорювався, доказів на підтвердження порушення процедури його прийняття до суду не надано, як і доказів в спростування викладених в ньому обставин.

Приймаючи вищевикладене, а також оскільки вказаний висновок стосується спірного питання в даній справі, узгоджується з усіма наявними в матеріалах справи доказами, суд вважає його належним доказом та враховує під час розгляду даної справи.

Суд також зазначає, що з урахуванням наявної медичної документації щодо стану неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також думки матері дитини, судом вирішено провести розгляд справи за наявними документами в матеріалах справи.

Судом також приймаються в якості належних доказів показання свідків, які узгоджуються між собою та з наявними доказами в матеріалах справи, та не протирічать між собою.

При вищевикладених обставинах, дослідивши та надавши оцінку усім доказам наявним в матеріалах справи в цілому, так і кожному доказу окремо, виходячи як з найкращих інтересів дитини, суд вважає підтвердженим належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами та встановленим, що відповідач ОСОБА_3 свідомо не виконує покладені на нього батьківські обов`язки відносно неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у тому числі з його виховання та утримання, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не цікавиться долею дитини, не спілкується з нею, самоусунувся від покладених на нього батьківських обов`язків, що свідчить про наявність факту ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина, за наслідком чого суд вважає наявними правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав у відношенні до неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Одночасно судом не вирішується питання про стягнення з відповідача аліментів на неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки відповідне питання вже вирішено рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 06.12.2022 року по справі № 606/1613/22, яке набрало законної сили.

Суд ухвалюючи рішення суду враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

З урахуванням вищевикладеного в цілому, аналізуючи зібрані по справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку наявними в матеріалах справи доказам, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, є обґрунтованими, підлягають задоволенню, за наслідком чого наявні підстави для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Під час ухвалення рішення суд, у відповідності до приписів статті 264 ЦПК України у тому числі вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

У відповідності до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за пред`явлення даного позову було сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Приймаючи задоволення позовних вимог позивача, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає у відшкодування витрат зі сплати судового збору 1211,20 грн. Інших судових витрат до відшкодування позивачем не заявлено.

Приймаючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 1-18, 76-89, 141, 263-265, 267, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав відносно неповнолітнього - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , у відшкодування судових витрат зі сплати судового збору 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 29.01.2026 року.

Головуючий: Л. В. Калініченко