Справа №: 343/183/26
Провадження №: 2-н/343/8/26
У Х В А Л А

про відмову у видачі судового наказу

30 січня 2026 року м.Долина

Суддя Долинського районного суду Івано-Франківської області Тураш В. А.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини -

В С Т А Н О В И В:

30 січня 2026 року ОСОБА_1 , звернулася до Долинського районного суду Івано-Франківської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, в якій просить:

видати судовий наказ про стягнення із ОСОБА_2 аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини заробітку (доходу) боржника, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі заяви і до досягнення дитиною повноліття;

стягнути з боржника на її користь витрати за надання правової допомоги;

відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України допустити негайне виконання судового рішення в межах платежу, встановленого законом.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що у видачі судового наказу слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Ст. 161 ЦПК України визначено вичерпний перелік вимог, за якими може бути видано судовий наказ.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що законодавець передбачив видачу судового наказу про стягнення аліментів у частці від доходу в разі, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у чітко визначеному законодавцем розмірі частки від доходу в залежності від кількості дітей, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту заяви про видачу судового наказу, заявниця ОСОБА_1 просить стягнути аліменти на утримання малолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини заробітку (доходу) боржника, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі заяви і до досягнення дитиною повноліття.

Натомість, визначена п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України вимога не встановлює обмеження розміру аліментів не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, такий мінімум лише встановлюється у разі стягнення аліментів у твердій грошовій сумі (п. 5 ч. 1ст. 161 ЦПК України).

Крім того, заявниця звернулася до суду також із вимогою про стягнення витрат за надання правової допомоги.

Так, ч. 1 ст. 160 ЦПК України, передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

У наказному провадженні можливе задоволення лише документально підтверджених і безспірних вимог, перелічених у статті 161 ЦПК України.

Ч. 1 ст. 133 ЦПК України, передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу ( п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

В силу положень ч. 4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

З огляду на викладене, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, та за правилами наказного провадження боржник в справі буде позбавлений можливості довести неспівмірність заявлених вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу або погодитися з розміром цих витрат.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеній у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 607/1219/18, який полягає в тому, що відшкодування витрат на правничу допомогу можливе у справах позовного провадження.

Отже, розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі, може бути оспорений боржником, тобто не є безспірною вимогою.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у разі видачі судового наказу про стягнення аліментів на малолітню дитину , останній позбавлений можливості подати заяву про скасування судового наказу, позаяк він має право відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 170 ЦПК України лише звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про неможливість стягнення судових витрат у даній справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст.165 ЦПК України, у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Враховуючи вказане, приходжу до висновку про наявність підстав для відмови у видачі судового наказу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 161,165,166,260,261,353 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.

Роз`яснити заявниці, що відповідно до ч.2 ст.166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстави, передбаченої п.3 ч.1 ст.165 ЦПК України, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявниця у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків зазначених у частині другій статті 358 ЦПК Кодексу України.

Суддя: