ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Халаджи О.В.,

за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Болдирєва У.М.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2024року ОСОБА_1 подала в суд позов проти ОСОБА_2 з вимогою про стягнення з відповідача на її користь матеріального збитку, спричиненого в результаті дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 345 861,64грн, моральну шкоду, спричинену в результаті дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 5000грн та судові втрати у справі.

Існування таких вимог ОСОБА_1 пов`язувала із тим, що 25 серпня 2024року по вулиці Дніпровській, 4 в місті Павлограді Дніпропетровської області водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Opel Astra Sports Tourer номерний знак НОМЕР_1 , порушив правила дорожнього руху, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем Toyota RAV4 номерний знак НОМЕР_2 , транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Також були спричинені легкі тілесні ушкодження пасажиру ОСОБА_1 . Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2024року у справі № 185/9090/24 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Вказувала, що пошкоджений автомобіль Toyota RAV4 номерний знак НОМЕР_2 належав позивачу, після дорожньо-транспортної пригоди автомобіль фактично знищений, оскільки вартість його ремонту набагато більша за вартість автомобіля до настання ДТП.

Відповідно до висновку експерта-автотоварознавця ОСОБА_3 № 10023 від 18 жовтня 2024року вартість матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля Toyota RAV4 становить 709 534,34грн.

Позивачка зазначає, що оскільки вартість матеріального збитку перевищує ліміт страхового відшкодування, відповідач має сплатити різницю між оціненим розміром матеріального збитку 709 534,34грн, ринковою вартістю автомобіля в пошкодженому стані 203 672,70грн та лімітом страхового відшкодування 160 000грн, що дорівнює 345 861,64грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2025року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

07 травня 2025року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_4 , подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи Електронний суд апеляційну скаргу на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2025року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 висловив вимогу про скасування рішення суду в частині стягнення матеріальної шкоди та ухвалення нового в цій частині про відмову у задоволенні позову.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду скаржник пов`язував з тим, що справу розглянуто судом за його відсутності, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду.

Наголошував, що якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, однак суд першої інстанції не встановив вартість транспортного засобу до ДТП, а за основу помилково взяв суму завданого матеріального збитку.

Вказував, що не погоджується із висновком експерта, вважає оцінку матеріального збитку завищеною, проте був позбавлений можливості заявити клопотання про призначення експертизи у суді першої інстанції.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Позивачка не скористалась своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу не подавала.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2025року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2025року справу призначено до судового розгляду на 08 липня 2025року.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 липня 2025року призначено у цивільній справі судову автотоварознавчу експертизу. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.

23 вересня 2025року справа повернулась з експертної установи з повідомленням про неможливість проведення судової експертизи.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025року поновлено провадження у справі та призначено до судового розгляду на 21 жовтня 2025року. Розгляд справи було відкладено на 28 жовтня 2025року.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2025року призначено у цивільній справі судову автотоварознавчу експертизу.

25 листопада 2025року справа повернулась з експертної установи з клопотанням про надання додаткових матеріалів та вчинення дій.

27 листопада 2025року ухвалою Дніпровського апеляційного суду поновлено провадження у справі та призначено до судового розгляду на 27 січня 2026року.

08 січня 2026року до Дніпровського апеляційного суду з експертної установи надійшло повідомленням про неможливість проведення судової експертизи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами

25 серпня 2024року по вулиці Дніпровській, 4 в місті Павлограді Дніпропетровської області водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Opel Astra Sports Tourer номерний знак НОМЕР_1 , порушив правила дорожнього руху, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем Toyota RAV4 номерний знак НОМЕР_2 , транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Також були спричинені легкі тілесні ушкодження пасажиру ОСОБА_1 .

Зазначені обставини встановлені постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2024року у справі № 185/9090/24, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Opel Astra номерний знак НОМЕР_1 на момент ДТП була застрахована у ПрАТ СК «Еталон», поліс № АР3959180, що підтверджується відомостями МТСБУ щодо чинності полісу внутрішнього страхування, ліміт страхового відшкодування 160 000,00грн.

Пошкоджений автомобіль Toyota RAV4 номерний знак НОМЕР_2 належить позивачці згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

Відповідно до висновку експерта-автотоварознавця ОСОБА_3 № 10023 від 18 жовтня 2024року вартість відновлювального ремонту автомобіля Toyota RAV4 номерний знак НОМЕР_2 перевищує його ринкову вартість, отже вартість матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля Toyota RAV4 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить 709534,34грн. Ринкова вартість автомобіля в пошкодженому стані становить 203672,70грн.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що розмір завданої позивачці шкоди слід вираховувати таким чином: вартість матеріального збитку 709 534,34грн мінус ринкова вартість автомобіля в пошкодженому стані 203 672,70грн та мінус ліміт страхового відшкодування 160 000,00грн.

Як правову підставу для задоволення позову виснував, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, так як судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно пунктів 30.1., 30.2. статті 30 ЗУ Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який діяв на час події ДТП, транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Тож суд має встановити різницю саме між вартістю автомобіля до та після ДТП, а не різницю між сумою матеріального збитку та вартістю автомобіля після ДТП.

Як вбачається з висновку експерта-автотоварознавця ОСОБА_3 № 10023 від 18 жовтня 2024року вартість відновлювального ремонту автомобіля Toyota RAV4 номерний знак НОМЕР_2 перевищує його ринкову вартість, отже вартість матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля Toyota RAV4 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить 709534,34грн. Ринкова вартість автомобіля в пошкодженому стані становить 203672,70грн.

Водночас, наданим позивачем висновком експерта-автотоварознавця ОСОБА_3 №10023 від 18 жовтня 2024року не визначено вартість автомобіля до його пошкодження, що має суттєве значення для визначення розміру завданої позивачу матеріальної шкоди у відповідності до вимог вищенаведеного законодавства.

Суд першої інстанції на вказані обставини справи уваги не звернув та визначаючи суму майнової шкоди, помилково не визначив та не врахував вартість автомобіля позивачки до ДТП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 заявив клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи у справі щодо встановлення вартості відновлювального ремонту, вартості автомобіля до та після пошкодження.

Клопотання було мотивовано тим, що він не погоджується із висновком експерта, наданого позивачем, вважає оцінку матеріального збитку завищеною, проте був позбавлений можливості заявити клопотання про призначення експертизи у суді першої інстанції через неповідомлення про розгляд справи.

Ухвалами Дніпровського апеляційного суду двічі призначалась судова автотоварознавча експертиза, на вирішення якої були поставлені наступні питання: «1.Яка вартість відновлювального ремонту автомобіля Toyota RAV4 номерний знак НОМЕР_2 ? 2.Яка ринкова вартість автомобіля Toyota RAV4 номерний знак НОМЕР_2 станом на день настання дорожньо-транспортної пригоди до його пошкодження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди? 3.Яка ринкова вартість автомобіля Toyota RAV4 номерний знак НОМЕР_2 станом після пошкодження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди?».

Судом також було зобов`язано власника надати експертам доступ до автомобіля Toyota RAV4 номерний знак НОМЕР_2 .

Та вказана експертиза не була проведена. Як вбачається з повідомлення експерта про неможливість проведення судової експертизи, причиною унеможливлення проведення експертизи є не надання до огляду для проведення дослідження колісного транспортного засобу марки Toyota RAV4, що унеможливило органолептичними методами визначити ідентифікаційні дані КТЗ, його комплектність, укомплектованість, технічний стан, пробіг за одометром, інші показники на момент технічного огляду, необхідні для оцінки майна.

Відповідно до вимог частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

У даній справі надважливим є з`ясування питань поставлених на вирішення судової експертизи.

Згідно статті 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Враховуючи фактичне ухилення сторони позивача від проведення судової експертизи, яке виразилось у ненаданні автомобіля експерту для проведення необхідного дослідження та те, що наданий позивачем висновок експерта-автотоварознавця не містить необхідних даних, а судова експертиза призначена двічі так і не була проведена з вини позивача, слід дійти висновку, що позовні вимоги в частині матеріального збитку є не доведеними.

Згідно частини другої статті 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані: подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною першою статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тож позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, не надав суду доказів з метою доведення своїх позовних вимог достатніми та допустимими доказами та уникнення доказування на підставі припущень.

Отже позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог та з урахуванням встановлених судом обставин справи, відсутні підстави для задоволення його позову.

Частина перша статті 76 ЦПК України доказами визначає будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. /частина перша, друга статті 77 ЦПК України/.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування /стаття 78 ЦПК України/.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Взаємний зв`язок доказів в їх сукупності не вказують на їх достатність для вирішення питання щодо встановлення обставин, які входять до предмету доказування та заявлені вимоги не підтверджують.

Суд апеляційної інстанції виходить з того, що суд сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, роз`яснив позивачу його права та обов`язки щодо надання доказів і сприяв здійсненню його прав і отриманню доказів, шляхом призначення експертизи, однак така проведена не була, а позивач жодних інших доказів в підтвердження своїх вимог не надав.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення заявника від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача майнової шкоди у зв`язку з їх не доведенням.

Щодо вимог позову про стягнення моральної шкоди, апеляційний суд вважає за необхідне у їх задоволенні відмовити виходячи з того, що у даній справі позивачем не доведено позов в частині стягнення майнової шкоди, а моральна шкода обґрунтовувалась саме завданням майнових збитків позивачеві зі сторони відповідача.

Щодо клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі до припинення перебування ним у складі Збройних Сил України, яке надійшло до суду апеляційної інстанції 12 січня 2026року.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе відмовити у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, виходячи з того, що представник ОСОБА_2 адвокат Нестеренко М.В. неодноразово брав участь у розгляді справи та здійснював від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки, таким чином відповідач реалізовував свої процесуальні права у даній справі через представника.

Заразом, відповідач та його представник мали можливість викласти свої заперечення щодо позову та щодо рішення суду в поданій апеляційній скарзі.

Тож за таких обставин справи, не зупинення провадження у даній справі не буде вважатись порушенням прав відповідача на доступ до суду в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Встановивши наведені фактичні обставини у цій справі, від яких залежить правильне вирішення спору, застосовуючи положення вищенаведених норм права апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав неповну оцінку, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про задоволення позову.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду та саме порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України задовольнити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції скасувати із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір та інші судові витрати слід залишити за позивачем.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального та процесуального права виходить суд апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_2 .

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2025року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 січня 2026року.

Судді: