Провадження № 22-ц/4808/116/26
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Калініна Сергія Констянтиновича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2025 року під головуванням судді Польської М.В. в м. Івано-Франківськ,

в с т а н о в и в:

У вересні 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28.05.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії №677277878 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, відповідно до умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало відповідачу грошові кошти (фінансовий кредит), а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку та строки, визначені договором.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі і надав відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк, визначені умовами кредитного договору. Відповідач у свою чергу не виконав умов кредитного договору щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування ним.

З огляду на неналежне виконання відповідачем взятих зобов`язань позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором в розмірі 78 254 грн та судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2025 року задоволено частково позов ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» заборгованість за договором кредитної лінії №677277878 від 28.05.2021 в розмірі 78 254 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту 22 000 грн, відсотки за користування кредитом 56 254 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422, 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн. Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 вказав, що рішення суду прийняте з неправильним застосуванням судом норм матеріального права, при цьому суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, підійшов формально до вивчення обставин справи, що потягло за собою неправильне вирішення справи по суті, не сприяв повному, об`єктивному її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Звернув увагу, що в рішенні не правильно визначено, що за результатами розгляду справи в суді першої інстанції позов задоволено частково. При цьому в мотивувальній частині суд не виснував у якій саме частині предмету позову відмовлено. Сторона відповідача вважає, що вирішення питання розподілу судових витрати не стосується розміру предмету позову.

Зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що на момент укладання договору факторингу між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» не існувало ні кредитного договору, ні реєстру права вимоги, на які позивач посилається як на підставу набуття прав вимоги у ТОВ «Таліон Плюс».

Також вказав, що проведений позивачем розрахунок заборгованості не відповідає вимогам закону, оскільки розмір заборгованості за відсотками нараховано за межами строку дії кредитного договору. Позивачем не надано доказів, що в особистому кабінеті відповідача чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця активовано функцію продовження строку дисконтного періоду, тому сторона відповідача вважає, що пролонгація строку кредиту на підставі п. 1.8 кредитного договору не відбулася.

Вважає, що вимоги кредитора щодо стягнення процентів за користування кредитом за порушення виконання зобов`язання за період, що виходить за межі строку кредитування не узгоджуються з нормами матеріального права, а відтак не дають підстав для висновку про порушене право кредитора в цій частині вимог.

Крім того вказав, що з наданого позивачем розрахунку вбачається, що на момент передачі права вимоги, у відповідача утворилася заборгованість за договором по основному боргу у розмірі 22 000 грн та за процентами на суму 29 942 грн, на загальну суму 51 942 грн.

Апелянт вважає, що подана позивачем виписка з рахунку не наділяє цей документ ознаками та правовою силою первинного документа і тому не може вважатися належним доказом на підтвердження наявності заборгованості.

Просив скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 23.10.2025 та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті за надання професійної правничої допомоги в Івано-Франківському міському суді в розмірі 8 000 грн, за надання професійної правничої допомоги у Івано-Франківському апеляційному суді в розмірі 5 000 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 633,60 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» зазначив, що виходячи з умов кредитного договору, нараховані відповідачу проценти за користування кредитом поза межами встановленого кредитним договором строку кредитування є погодженою сторонами мірою відповідальності за порушення позивачем строків повернення кредиту, які підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі.

Просив відмовити в задоволені апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Івано-Франківського міського суду від 23.10.2025 залишити без змін.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи малозначність цієї справи, колегія суддів прийшла до висновку про розгляд справи без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи таке.

Відповідно до положень ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання відповідно до умов договору №677277878 від 28.05.2021 внаслідок чого утворилась заборгованість і тому вимога позивача про стягнення коштів в розмірі 78 254 грн є обґрунтованою. З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується частково, враховуючи таке.

З матеріалів справи вбачається, що 28.05.2021 ОСОБА_1 підписано заявку на отримання кредитних коштів в розмірі 22 000 грн (том 1 а.с.115).

На підставі вказаної заявки 28.05.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії №677277878, шляхом його підписання, а також паспорту споживчого кредиту одноразовим ідентифікатором, внаслідок чого відповідачем отримано кредит у розмірі 22 000 грн строком на 30 днів (п.1.2) з датою повернення до 27.06.2021 (том 1 а.с.17-20).

Пунктом 1.9.1. договору визначено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 200,75 відсотків річних, що становить 0,55 процентів від суми кредиту за кожний день користування ним.

Відповідно до пунктів 4.1-4.3. договору невід`ємною частиною цього договору є правила та паспорт споживчого кредиту, що надається позичальнику до укладення договору. Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті кредитодавця: www.moneyveo.ua. Строк дії цього договору обчислюється з моменту його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікаторо та до закінчення строку надання кредиту визначеного в п.1.2 Договору. Строк дії договору може бути продовжено з урахуванням умов продовженого строку надання кредиту передбачених п.1.3. та п.1.7. договору. У будь якому разі зобов`язання що виникли під час дій договору діють до повного їх виконання. Сторони погоджуються, що проценти нараховані після закінчення строку дії цього договору (після 90 дня від дати закінчення дисконтного періоду) чи його дострокового розірвання, у розмірі визначеному в п.1.7.2. договору, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України.

З копії паспорту споживчого кредиту вбачається, що відповідачу було відомо про умови кредитування з урахуванням побажань споживача, про реальну річну процентну ставку та орієнтовану загальну вартість кредиту для споживання, порядок повернення кредиту. Вказаний споживчий паспорт підписано одноразовим ідентифікатором споживача ОСОБА_1 (том 1 а.с.17).

Відповідно до довідки щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» ОСОБА_1 підписав кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового ідентифікатора, який було відправлено йому на номер мобільного телефону, вказаний у заявці на отримання грошових коштів в кредит від 28.05.2021 (том 1 а.с.102).

Між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 28.11.2018 укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до п.2.1. якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (том 1 а.с.35-38). Строк дії вказаного договору до 28 листопада 2019 року.

Предметом договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 є відступлення прав вимоги, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги.

Кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

Пунктом 1.2. визначено, що перелік кредитних договорів наводиться у відповідних додатках до договору, а саме реєстрах прав вимоги.

Пунктом 4.1.встановлено, що право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку цього договору.

Між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 28.11.2019 укладено додаткову угоду №19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31.12.2020. При цьому інші умови договору залишилися без змін (том 1 а.с.60 зворот).

Між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 31.12.2020 укладено додаткову угоду №26, згідно з якою договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 викладено у новій редакції та продовжено строк дії договору до 31.12.2021 (том 1 а.с.61-64).

Між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 31.12.2021 укладено додаткову угоду №27, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року (том 1 а.с.66).

Між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 31.12.2022 укладено додаткову угоду №31, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2023 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року (том 1 а.с.66 зворот).

Між «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 31.12.2023 укладено додаткову угоду №32, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2024 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020року (том 1 а.с.67).

Між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Таліон Плюс» 05.08.2020 укладено договір факторингу №05/0820-01, відповідно до п.2.1. якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (том 1 а.с.46-48).

Між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Таліон Плюс» 03.08.2021 укладено додаткову угоду №2, яка продовжила строк дії договору до 31.12.2022 року включно. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 05 серпня 2020 року (том 1 а.с.50 зворот).

Між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Таліон Плюс» 30.12.2022 укладено додаткову угоду №3, яка продовжила строк дії договору до 30.12.2024 року включно. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 05 серпня 2020 року (том 1 а.с.51).

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №9 від 30.05.2023 до договору факторингу №05/0820-01 від 05.08.2020 від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 78 254 грн (том 1 а.с.44-45).

Між ТОВ «ФК «ЕЙС» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» 08.07.2025 укладено договір факторингу №08/07/25-Е, відповідно до умов якого позивачу було відступлено право грошової вимоги ОСОБА_1 за кредитним договором (том 1 а.с.38-41).

Відповідно до п.1.1 вказаного договору фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту.

Додатком до договору є реєстр боржників, зокрема у переліку є ОСОБА_1 , сума заборгованості якого становить 78 254 грн (том 1 а.с.36-37).

Згідно платіжного доручення від 28.05.2021 ОСОБА_1 перераховано кредитні кошти в розмірі 22 000 грн відповідно до договору №677277878 від 28.05.2021 (том 1 а.с.97).

Згідно розрахунку заборгованість за кредитним договором №677277878 від 28.05.2021 станом на 03.08.2021 становить 78 254 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 22 000 грн та за відсотками в сумі 56 254 грн (том 1 а.с.28).

Щодо заборгованості по тілу кредиту в розмірі 22 000 грн, апеляційний суд зазначає таке.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Законом України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення договорів в мережі, процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

Так, електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, відповідно до якого: будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Отже, кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом ч.1 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

В постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012 тощо).

Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

В спірному випадку матеріалами справи доведено факт переходу права грошової вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 . Враховуючи, що платіжним дорученням від 28.05.2021 ОСОБА_1 відповідно до договору №677277878 від 28.05.2021 перераховано кредитні кошти в розмірі 22 000 грн, за відсутності в матеріалах справи доказів повернення цих коштів, позовні вимоги в цій частині є доведеними і суд їх задовольнив у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги щодо заперечень цих фактів є необґрунтованими.

Щодо позовних вимог про стягнення відсотків в розмірі 56 254 грн, колегія суддів зазначає таке.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Пунктом 1.7 кредитного договору передбачено, що кредитна лінія надається строком на 30 днів.

Відповідно до п. 4.3 кредитного договору сторони погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього договору є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч.2 ст. 625 ЦК України.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 червня 2020 року у справі № 922/3578/18 зазначила, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.

Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення).

Санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань (пункт 8.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18).

В цьому випадку згідно поданих суду розрахунків проценти за користування кредитними коштами нараховано з 28.05.2021 по 30.05.2023, тобто поза межами строку кредитного договору. При цьому позовних вимог про стягнення грошових коштів за прострочення виконання зобов`язання позивач у порядку і розмірі, визначеному ч.2 ст. 625 ЦК України не заявляв, розрахунку заборгованості не надавав.

За неповернення кредитних коштів після закінчення строку, на який вони були видані, може настати відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, проте регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16.

Таким чином, враховуючи наведене, а також факт неповернення відповідачем кредитних коштів та строк дії договору, який сторонами не було продовжено підлягають стягненню проценти за період з 28.05.2021 по 27.06.2021 в розмірі 9 614 грн.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи викладене, оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині стягнення відсотків за вказаним кредитним договором слід змінити. Відповідно до частково задоволених позовних вимог, зміні підлягає також і рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору та витрати на правничу допомогу.

Відповідно до вимог цивільно-процесуального закону слід змінити розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судових витрат, до яких відповідно до статті 133 ЦПК України віднесені витрати зі сплати судового збору.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Рішенням суду першої інстанції на користь позивача стягнуто судовий збір в розмірі 2 422,4 грн. Враховуючи, що судом апеляційної інстанції частково задоволено вимоги апеляційної скарги, то з врахуванням часткового задоволення позовних вимог (40 % від заявленої суми позову) з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» слід стягнути витрати по оплаті судового збору у розмірі 968, 8 грн (2 422,4 - 1 453,6 (40% від суми сплаченого судового збору в розмірі 3 633,6 грн в апеляційній інстанції) = 968, 8 грн).

Разом з тим, представником апелянта адвокатом Калініним С.К. заявлено вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в Івано-Франківському міському суді в розмірі 8 000 грн та 5 000 грн в Івано-Франківському апеляційному суді.

При цьому слід вказати таке.

Відповідно до ч. 2-5 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

В підтвердження вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу до суду подано такі докази:

копію договору про надання правничої допомоги №09/07/25-01 від 09.07.2025 (том 1, а.с.25-26);

копію договору про надання правничої допомоги №б/н/25 від 07.11.2025 (том 1, а.с.232-234);

копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (том 1, а.с.229);

копію акту прийому-передачі наданих послуг (том 1, а.с.23);

копію акту виконаних робіт (том 1, а.с.238).

Судом першої інстанції визначено відшкодування витрат на професійну правничу допомогу позивачу в розмірі 3 000 грн, з чим погоджується колегія суддів. У суді апеляційної інстанції частково задоволено апеляційну скаргу представника відповідача у частині відсотків (задоволено вимоги апеляційної скарги в розмірі 40 % від заявленої суми позову), тому не вбачається підстав для стягнення на його користь правової допомоги у заявленому ним розмірі у суді першої та апеляційної інстанцій, які є завищеними. Колегія суддів вважає, що витрати відповідача на правничу допомогу слід визначити у розмірі 1 500 грн. Враховуючи вимоги ч.10 ст.141 ЦПК України, колегія суддів вважає, що є підстави для стягнення на користь позивача з відповідача 1 500 грн, що відповідатиме обставинам справи та критерію реальності адвокатських витрат.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Калініна Сергія Констянтиновича задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2025 року в частині стягнення процентів за кредитним договором та судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» (, місцезнаходження: 02090, м. Київ, вул. Харківське шосе, 19, офіс 2005) 9 614 (дев`ять тисяч шістсот чотирнадцять) грн відсотків за користування кредитом.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» (, місцезнаходження: 02090, м. Київ, вул. Харківське шосе, 19, офіс 2005) на користь 968,80 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень вісімдесят копійок)судового збору та 1 500 грн (одна тисяча п`ятсот гривень) витрат на професійну правничу допомогу.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову складено 06 січня 2026 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин