Справа № 146/1457/25
Провадження № 22-ц/801/185/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Мороз І. С.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 рокуСправа № 146/1457/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит - Капітал»»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», в інтересах якого діє представник Сидорак Ольга Романівна на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 03 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Мороза І. С. за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін в м. Томашпіль Вінницької області,

у цивільній справі № 146/1457/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

Короткий зміст вимог

У вересні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит - Капітал» (далі ТОВ «ФК «Кредит - Капітал») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 5415463 від 30.07.2024 в сумі 88 911,38 грн та судових витрат.

Позов мотивовано тим, що 30.07.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі ТОВ «Мілоан») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №5415463, за умовами якого відповідач отримала 15 000 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. Відповідно до графіку сплати кредитних коштів ТОВ «Мілоан» умови кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит на потрібну їй суму. Відповідач зі свого боку не виконав умов кредитного договору. Укладаючи кредитний договір відповідач та ТОВ «Мілоан» вчинили дії визначені статтями 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач підписав кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що передбачено умовами кредитного договору. 24.12.2024 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відповідно до чинного законодавства України укладений Договір відступлення прав вимоги №113-МЛ від 24.12.2024. Згідно з умовами цього Договору відбулося відступлення права вимоги і за Кредитним договором № 5415463 від 30.07.2024, що укладений між ТОВ «Мілоан» та відповідачем. При цьому сума заборгованості відповідача становить 88 911,38 грн, відповідно до Витягу з реєстру Боржників до Договору відступлення прав вимоги №113-МЛ від 24.12.2024.

За наведених обставин позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № 5415463 від 30.07.2024 в сумі 88 911, 38 грн, що складається із прострочена заборгованість за сумою кредиту 15 000,00 грн; заборгованість за сумою відсотків 67 497,38 грн; заборгованість за комісією 814,00 грн., сума по неустойці та /або процентам за порушення грошового зобов`язання 5 600,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 03 листопада 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 5415463 від 30 липня 2024 року в розмірі 30814 грн.. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що кредитний договір № 5415463 від 30.07.2024 укладений в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, при цьому відповідач під час оформлення договору через особистий кабінет на вебсайті кредитодавця зазначив свої персональні дані та підтвердив умови кредитування, що свідчить про наявність його волевиявлення на укладення договору; з огляду на презумпцію правомірності правочину, передбачену статтею 204 ЦК України та правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010, а також з урахуванням того, що відповідач не оспорює факт укладення договору і не надав належних доказів на спростування факту перерахування та отримання кредитних коштів, створення особистого кабінету, належності засобів зв`язку чи розміру заборгованості, суд дійшов висновку про доведеність факту укладення кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів та наявності заборгованості за тілом кредиту.

Суд установив, що заявлена до стягнення заборгованість за договором № 5415463 від 30.07.2024 у частині процентів у сумі 67 497,38 грн при сумі основного боргу 15 000 грн є непропорційно великою, порушує баланс договірних прав і обов`язків сторін та не відповідає засадам справедливості, добросовісності й розумності, визначеним статтями 509, 627 ЦК України, статтею 42 Конституції України та пунктом 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», з урахуванням того, що позичальник є слабкою стороною у споживчих кредитних правовідносинах; відповідно до правових позицій Конституційного Суду України та Верховного Суду, зокрема постанов Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 12.02.2025 у справі № 679/1103/23, суд має право зменшити розмір процентів як заходу відповідальності у разі їх очевидної непропорційності наслідкам порушення зобов`язання, у зв`язку з чим розмір процентів підлягає зменшенню до суми основного боргу 15 000,00 грн.

Водночас суд вказав, що відповідно до статті 549 ЦК України неустойка (штраф, пеня) є заходом відповідальності за порушення зобов`язання, однак згідно з пунктом 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану позичальник звільняється від обов`язку сплати неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, а нараховані з 24 лютого 2022 року штрафні санкції підлягають списанню, у зв`язку з чим нарахована позивачем неустойка у сумі 5 600,00 грн не підлягає стягненню. Також, встановлено, що відповідач не виконав зобов`язання за кредитним договором № 5415463 від 30.07.2024, унаслідок чого має заборгованість перед ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» у загальній сумі 30 814,00 грн, з яких 15 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 15 000,00 грн заборгованість за процентами та 814,00 грн заборгованість за комісією, яка підлягає стягненню з урахуванням часткового задоволення позовних вимог відповідно до статті 263 ЦПК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач 28.11.2025 через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Відповідач не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Стадник І. М.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 грудня 2025 року, відкрито апеляційне провадження у справі, надано позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 12 грудня 2025 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при укладенні кредитного договору відповідач був у повному обсязі та належним чином поінформований про умови надання кредиту відповідно до вимог законодавства про споживче кредитування, що не заперечується сторонами. Ініціювання укладення договору здійснювалося відповідачем шляхом подання анкети-заяви на отримання кредиту, після чого він мав можливість ознайомитися з Паспортом споживчого кредиту, у якому були викладені основні умови кредитування, зокрема строк кредиту, орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача. Апелянт зазначає, що сторони узгодили між собою розмір кредиту, валюту зобов`язання, строк та порядок його повернення, що підтверджує наявність волі відповідача на укладення договору шляхом його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

Також апелянт наголошує, що нарахування заборгованості здійснювалося відповідно до пунктів 1.21.6 кредитного договору з урахуванням розрахункових періодів. Водночас зазначає, що при первинному формуванні розрахунку заборгованості була допущена технічна помилка в алгоритмі нарахування процентів, унаслідок чого відсотки були нараховані не у спосіб, передбачений первісним кредитором та умовами договору, що призвело до некоректного збільшення загальної суми боргу. За твердженням апелянта, зазначена помилка була виявлена лише після проведення внутрішньої звірки та аудитної перевірки системи розрахунків, завершеної вже після розгляду справи судом першої інстанції, у зв`язку з чим подання коректного розрахунку на стадії розгляду справи в суді першої інстанції було неможливим.

За результатами уточненого розрахунку, поданого разом з апеляційною скаргою, апелянт вважає, що фактичний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором становить 76 266,00 грн та саме ця сума, на його переконання, підлягає стягненню на його користь.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 30 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 5415463, за умовами якого відповідач отримав 15 000,00 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені Кредитним договором. Кредит надається строком на 345 днів з 30 липня 2024 року зі сплатою процентів, комісії за надання кредиту у сумі 851 грн та інших платежів відповідно до графіка.

На виконання умов договору ТОВ «Мілоан» надало кредит в розмірі 15 000,00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням 137886107.

Згідно Договору відступлення права вимоги №113-МЛ від 24 грудня 2024 року укладеного між ТОВ «ФК « Кредит- Капітал» та ТОВ «Мілоан», відбулося відступлення права вимоги і за кредитним договором № 5415463 від 30 липня 2024 року, що укладений між ТОВ «Мілоан» та відповідачем.

Відповідно до витягу з Реєстру боржників до договору відступлення права вимоги № 113-МЛ від 24 грудня 2024 року, ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором № 3192389 у загальній сумі 88911,38 гривень.

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню.

Рішення суду оскаржується в частині відмови у задоволені позовних вимог, в частині стягнення заборгованості за кредитом в сумі 15 000,00 грн. та комісії в розмірі 814,00 грн жодною зі сторін не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд у цій частині рішення суду першої інстанції не переглядає.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям судове рішення не відповідає в повній мірі.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Згідно зі статтями 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частин перша, друга статті 367 ЦПК України).

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За змістом ст.ст. 624, 1054 ч. 1 ЦК України, проценти за користування кредитом і неустойки є похідними від кредиту

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частина 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» приписує, що у договорі про споживчий кредит зазначається, зокрема, таке: тип кредиту (п. 2), відсоткова ставка, її тип та порядок обчислення, у тому числі порядок зміни та сплати процентів (п. 8), орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору; усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту (п. 9), загальний розмір наданого кредиту (п. 3), строк, на який надається кредит (п. 5).

Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця (стаття 13 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд першої інстанції, стягуючи з відповідача заборгованість за тілом кредиту в сумі 15 000,00 грн за кредитним договором № 5415463 від 30.07.2024, виходив з установлених у справі обставин, що вказаний договір було укладено в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до вимог законодавства. При цьому судом встановлено, що відповідач під час оформлення кредитного договору через особистий кабінет на вебсайті кредитодавця зазначив власні персональні дані, ідентифікувався в інформаційній системі кредитодавця та підтвердив умови кредитування, що свідчить про наявність його вільного та усвідомленого волевиявлення на укладення відповідного правочину.

Оцінюючи правову природу укладеного правочину, суд першої інстанції обґрунтовано застосував презумпцію правомірності правочину, передбачену статтею 204 ЦК України, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. При цьому суд урахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010, згідно з яким у разі заперечення стороною факту укладення договору саме на неї покладається обов`язок доведення обставин, що спростовують дійсність такого правочину.

Судом також встановлено, що відповідач не заперечував факту укладення кредитного договору та не надав жодних належних і допустимих доказів, які б спростовували обставини перерахування та отримання ним кредитних коштів, створення особистого кабінету на сайті кредитодавця, належності йому засобів зв`язку, зокрема номера мобільного телефону, використаного під час укладення договору, а також правильність визначення розміру заборгованості за тілом кредиту.

З огляду на те, що відповідач заявив заперечення проти позову, суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення частини першої статті 81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Водночас відповідач ОСОБА_1 не надав суду жодного доказу, який би спростовував факт укладення кредитного договору, факт перерахування та отримання ним кредитних коштів або свідчив про відсутність у нього зобов`язання з повернення суми кредиту.

Матеріали справи також не містять жодних доказів, які б підтверджували, що особистий кабінет на вебсайті первісного кредитора був створений іншою особою, що використані при укладенні договору засоби зв`язку не належали відповідачу, або що кредитні кошти були зараховані на картковий рахунок, який не перебуває у його користуванні. Так само відповідач не надав жодних доказів, які б спростовували розмір заборгованості за тілом кредиту або свідчили про її повне чи часткове погашення.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту укладення кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів та наявність у нього заборгованості за тілом кредиту в сумі 15 000,00 грн, що є підставою для їх стягнення.

Крім того, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення комісії за надання кредиту в розмірі 814,00 грн, дійшов правильного по суті висновку щодо наявності підстав для її стягнення, однак не навів належного мотивування такого висновку з посиланням на конкретні умови кредитного договору та докази, якими підтверджується розмір заборгованості.

Разом з тим із матеріалів справи вбачається, що пунктом 1.5.1 кредитного договору № 5415463 від 30.07.2024 сторони погодили сплату комісії, пов`язаної з наданням кредиту, у фіксованому розмірі 851,00 грн, яка визначена як 5,75 % від суми кредиту та підлягає нарахуванню одноразово в момент видачі кредиту. Таким чином, обов`язок відповідача зі сплати відповідної комісії прямо випливає з умов укладеного договору, які ним не оспорені.

Згідно з відомостями про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 5415463 від 30.07.2024 (а.с. 16, зворотний бік), відповідачем було частково виконано зобов`язання зі сплати комісії, а саме сплачено 37,00 грн. Вказані обставини сторонами не заперечуються та підтверджуються належними письмовими доказами, наданими позивачем.

За таких обставин, з урахуванням погодженого сторонами розміру комісії та факту її часткової сплати, сума несплаченої комісії, що підлягає стягненню з відповідача, становить 814,00 грн, що обчислюється як різниця між загальним розміром комісії, визначеним договором (851,00 грн), та фактично сплаченою сумою (37,00 грн).

Отже, хоча суд першої інстанції не навів у рішенні вичерпних мотивів стягнення комісії за надання кредиту, висновок про задоволення позовних вимог у цій частині є правильним по суті, відповідає умовам кредитного договору та підтверджується матеріалами справи, у зв`язку з чим підстави для його скасування або зміни відсутні.

Водночас колегія суддів зазначає, що рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту укладення кредитного договору № 5415463 від 30.07.2024, отримання відповідачем кредитних коштів та стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 15 000,00 грн та комісії в розмірі 814,00 грн не оскаржується жодною зі сторін. Доводів щодо незаконності чи необґрунтованості зазначених висновків суду першої інстанції апеляційні скарги не містять.

За таких обставин, з урахуванням положень частини першої статті 367 ЦПК України, відповідно до яких апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для перегляду рішення суду першої інстанції в цій частині.

Отже, висновки суду першої інстанції щодо дійсності кредитного договору, факту отримання відповідачем кредитних коштів та наявності заборгованості за тілом кредиту в сумі 15 000,00 грн та комісії в розмірі 814,00 грн апеляційним судом не переглядаються, а тому в зазначеній частині рішення суду першої інстанції залишається поза межами апеляційного перегляду.

Щодо стягнення розміру заборгованості за сумою відсотків за кредитним договором, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Зменшуючи розмір процентів як заходу цивільно-правової відповідальності у зв`язку з їх очевидною непропорційністю наслідкам порушення зобов`язання до розміру основного боргу 15 000,00 грн, суд першої інстанції виходив з того, що заявлена до стягнення за договором № 5415463 від 30.07.2024 заборгованість у частині процентів у сумі 67 497,38 грн при сумі основного боргу 15 000,00 грн є надмірною, порушує баланс договірних прав та обов`язків сторін і не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, визначеним статтями 509, 627 ЦК України, статтею 42 Конституції України та пунктом 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на те, що позичальник у споживчих кредитних правовідносинах є слабкою стороною. Зазначені висновки суд першої інстанції обґрунтував також посиланням на правові позиції Конституційного Суду України та Верховного Суду, зокрема викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та у постанові Верховного Суду від 12.02.2025 у справі № 679/1103/23.

Проте, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції з таких підстав.

ТОВ «ФК «Кредит - Капітал», як новий кредитор, звертаючись до суду з позовом, просило у тому числі, крім заборгованості по тілу кредиту, стягнути складову його повної вартості, зокрема й заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом.

Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, яка набрала чинності 24 грудня 2023 року згідно із Законом № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.

Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Перехідні положення законопроєкту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроєкту.

Частиною другою розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія п. 5 розділу І цього Закону (яким, зокрема, доповнено п. 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування») поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту.

Договір про надання споживчого кредиту №5415463 укладений 30.07.2024, тобто, після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», а тому положення п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» не поширюється на вказаний кредитний договір.

Разом з тим, зі змісту положень частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» убачається, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.

Частиною четвертою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t х 100%, де ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК - загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях.

Пунктом 1-2 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» визначено поняття «денна процентна ставка» як загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту.

Тобто, денна процентна ставка є розрахунковою величиною за спеціальною формулою, що базується на показниках загальних витрат за споживчим кредитом, його загальним розміром та строком кредитування, максимальний розмір якої визначений вказаним вище Законом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до пункту 1.2 кредитного договору № 5415463 від 30.07.2024 сума кредиту становить 15 000,00 грн, а згідно з пунктом 1.3 договору строк кредитування складає 345 днів.

За змістом пункту 1.5.2 договору, проценти за користування кредитом протягом першого розрахункового періоду нараховуються за ставкою 255,50 % річних на фактичну заборгованість за кредитом. Відповідно до пункту 1.5.3 договору, починаючи з другого розрахункового періоду і протягом решти строку кредитування, проценти за користування кредитом нараховуються за стандартною процентною ставкою 511,00 % річних від фактичного залишку кредиту. При цьому загальна сума процентів за користування кредитом за весь строк кредитування, згідно з умовами договору, визначена у розмірі 56 322,00 грн.

Як убачається з матеріалів справи, за період з 01.08.2024 по 14.08.2024 позивачем здійснювалося нарахування процентів за денною процентною ставкою 0,7 %, що відповідає умовам договору та не перевищує граничних показників, установлених законодавством.

Таким чином, за 15 днів користування кредитом сума нарахованих процентів становить 15 000,00 грн ? 15 днів ? 0,7 % = 1 575,00 грн.

Водночас за період з 15.08.2024 по 10.07.2025 позивачем було застосовано денну процентну ставку 1,40 %, що фактично відповідає 511 % річних. Зазначений розмір денної процентної ставки не відповідає імперативним вимогам Закону України «Про споживче кредитування», а саме положенням частини п`ятої статті 8, якою встановлено обмеження максимальної денної процентної ставки на рівні не більше 1 % від суми кредиту.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі скаржник проводить розрахунок процентів за період з 15.08.2024 по 10.07.2025, визначаючи його як другийдвадцять третій розрахункові періоди. Проте відповідно до розрахунку заборгованості, наданого самим позивачем (а.с. 20), останнім днем розрахунку є 09.07.2025 (включно). З огляду на це апеляційний суд здійснює перевірку та перерахунок процентної заборгованості по 09.07.2025 включно, оскільки останній день користування кредитом до розрахунку не включається.

Таким чином, з урахуванням вимог частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», проценти за користування кредитом за період з 15.08.2024 по 09.07.2025 підлягають нарахуванню виходячи з максимально допустимої денної процентної ставки 1 %, незалежно від умов договору, які в цій частині суперечать імперативним нормам закону.

Разом із тим розрахунок процентної заборгованості за вказаний період, поданий відповідачем, не може бути визнаний належним і допустимим доказом, оскільки за весь період ним застосовано денну процентну ставку 1,4 %, що прямо порушує вимоги частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування». За таких обставин зазначений розрахунок не може бути покладений в основу судового рішення.

Отже, наданий позивачем розрахунок процентної заборгованості не відповідає вимогам чинного законодавства та не може бути використаний судом без приведення його у відповідність до імперативних норм Закону України «Про споживче кредитування».

З урахуванням наведеного апеляційний суд здійснює власний перерахунок процентів за користування кредитом: а саме:

- за період з 15.08.2024 по 09.07.2025 (329 днів) проценти підлягають нарахуванню за денною ставкою 1%, що становить 15 000,00 грн. ? 329 днів ? 1 % = 49 350, 00 грн;

- за період з 01.08.2024 по 14.08.2024 проценти правомірно нараховані за денною ставкою 0,7 % та складають 1 575,00 грн.

Таким чином, загальна сума процентів за користування кредитом за весь період становить 50 925,00 грн.

Водночас, відповідно до відомостей про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 5415463 від 30.07.2024 (а.с. 16, зворотний бік), позивачем було сплачено проценти у розмірі 1 470,00 грн, що підлягає зарахуванню в рахунок погашення процентної заборгованості.

Отже, сума процентів, яка підлягає задоволенню та стягненню з відповідача, становить 49 455,00 грн (50 925,00 грн 1 470,00 грн).

Таким чином, розмір заборгованості за несплаченими процентами за користування кредитом складає 49 455,00 грн.

Разом з тим суд першої інстанції, вирішуючи спір, не врахував зміни, внесені до Закону України «Про споживче кредитування», якими встановлено імперативне обмеження максимального розміру денної процентної ставки, а також безпідставно зменшив розмір процентів, не навівши належних мотивів для їх кваліфікації як заходу цивільно-правової відповідальності.

Колегія суддів наголошує, що проценти за користування кредитом є платою за користування грошовими коштами та істотною умовою кредитного договору, а не санкцією. Саме по собі співвідношення суми процентів до суми основного боргу, без аналізу умов договору, строку користування кредитом, законодавчих обмежень процентної ставки та поведінки сторін, не може бути достатньою підставою для втручання суду у договірні відносини сторін.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру процентів за користування кредитом підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у цій частині.

Наведені в апеляційній скарзі доводи в цій частині частково впливають на правильність прийнятого судом рішення та спростовують висновки суду.

Стосовно стягнення суми по неустойці та /або процентам за порушення грошового зобов`язання 5600 грн, апеляційний суд зазначає наступне.

Суд першої інстанції, належним чином з`ясувавши правову природу заявлених до стягнення санкцій, обґрунтовано виходив із положень статті 549 ЦК України, відповідно до яких неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник зобов`язаний передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. При цьому штраф визначається як неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, тоді як пеня є неустойкою, яка нараховується у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Разом з тим суд першої інстанції обґрунтовано врахував спеціальні норми матеріального права, встановлені пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, якими передбачено, що у період дії в Україні воєнного або надзвичайного стану, а також протягом тридцяти днів після його припинення або скасування, у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором кредиту (позики), укладеним з банком або іншим кредитодавцем, позичальник звільняється від цивільно-правової відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Указаною нормою також встановлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання чи часткове виконання) зобов`язань за відповідними договорами, підлягають списанню кредитодавцем.

Судом також ураховано, що на час виникнення спірних правовідносин та ухвалення рішення дія воєнного стану в Україні продовжена, що підтверджується Законом України, яким затверджено відповідний Указ Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», а отже зазначені вище положення Цивільного кодексу України є чинними та підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем у період дії воєнного стану в Україні було нараховано відповідачу неустойку в розмірі 5 600,00 грн за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором. Водночас, з огляду на імперативні приписи пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідач як позичальник звільняється від обов`язку сплати такої неустойки, а нараховані суми підлягають списанню кредитодавцем.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача неустойки в розмірі 5 600,00 грн, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог у цій частині було правомірно відмовлено.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі скаржником не наведено жодних належних та конкретних доводів, які б свідчили про незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні неустойки та/або процентів за порушення грошового зобов`язання в сумі 5 600,00 грн. Апеляційна скарга не містить посилань на неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, не наведено аргументів щодо помилковості правової кваліфікації спірних нарахувань, а також не спростовано висновків суду першої інстанції про застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Фактично доводи апеляційної скарги у цій частині зводяться до незгоди скаржника з результатом розгляду справи, що саме по собі не може вважатися належним обґрунтуванням підстав для скасування або зміни судового рішення. При цьому скаржник не навів будь-яких аргументів, які б давали підстави для висновку про те, що нарахування неустойки та/або процентів за порушення грошового зобов`язання здійснювалося поза межами дії воєнного стану, або що на такі нарахування не поширюються імперативні приписи пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні неустойки та/або процентів за порушення грошового зобов`язання в сумі 5 600,00 грн не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги про те, що при первинному формуванні розрахунку заборгованості позивачем було допущено технічну помилку в алгоритмі нарахування процентів за користування кредитом, яка нібито призвела до некоректного збільшення загальної суми боргу, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до положень статей 12, 13, 81 ЦПК України, саме на позивача покладається обов`язок доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема обґрунтованості та правильності розрахунку заборгованості, заявленої до стягнення. Подання до суду першої інстанції розрахунку, який, за твердженням самого позивача, не відповідав умовам кредитного договору та реальному механізму нарахування процентів, свідчить про недоведеність заявлених позовних вимог у відповідній частині та не може бути усунуте шляхом подання нових пояснень на стадії апеляційного розгляду.

Посилання апелянта на технічну помилку та неможливість подання коректного розрахунку у суді першої інстанції з підстав проведення внутрішньої звірки даних та аудитної перевірки системи розрахунків є виключно наслідком організаційної діяльності самого позивача і не можуть розцінюватися як поважна причина неподання належних доказів у встановлені процесуальні строки. Внутрішні процеси суб`єкта господарювання, зокрема аудит чи оновлення алгоритмів розрахунків, не є обставинами непереборної сили та не звільняють сторону від обов`язку належним чином обґрунтовувати свої позовні вимоги.

Відповідно до вимог частини третьої статті 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції лише за умови доведення неможливості їх подання раніше з причин, що об`єктивно не залежали від сторони. Однак апелянтом не наведено та не доведено жодних об`єктивних причин, які б унеможливлювали подання належного та коректного розрахунку заборгованості саме на стадії розгляду справи судом першої інстанції.

Подання в апеляційній інстанції уточненого розрахунку, відповідно до якого загальний розмір заборгованості становить 76 266,00 грн, фактично спрямоване на зміну підстав та розміру позовних вимог, що суперечить положенням ст. 367 ЦПК України та виходить за межі апеляційного перегляду. Суд апеляційної інстанції не є судом первинного встановлення фактичних обставин та не може підміняти собою суд першої інстанції шляхом дослідження нових розрахунків, які істотно змінюють обсяг заявлених вимог.

Доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів та надання нової версії обставин справи, які не були предметом дослідження у суді першої інстанції та не підтверджені належними і допустимими доказами, поданими у встановленому процесуальному порядку.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги щодо наявності технічної помилки у первинному розрахунку заборгованості не спростовують висновків суду першої інстанції, а подання уточненого розрахунку на стадії апеляційного розгляду не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги або зміни оскаржуваного рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на надану оцінку доводам апеляційної скарги та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за процентами за кредитним договором є таким, що постановлене з помилковим застосування норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини.

З огляду на викладене, рішення підлягає скасуванню в частині стягнення процентів за кредитним договором з постановленням нового: про часткове задоволення цієї позовної вимоги з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а з позивача на користь відповідача - пропорційно до частини позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено.

Так, позовні вимоги ТОВ "Фінансова компанія «Кредит-Капітал " підлягають задоволенню частково, а саме: на 55,62 % (розрахунок 49 455,00 грн. (задоволена частинна вимог): 88 911,38 грн. (ціна позову)) х 100 = 55,62 %.

Позивачем понесені такі витрати: сплачено за подання позовної заяви 2422,40 грн, а за подання апеляційної скарги спалено 3 633,60 грн.

З огляду на принцип пропорційності (частина перша, друга статті 141 ЦПК України), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 368,34 грн (2 422,40 х 55,62 % + 3 633,60 х 55,62 %) судового збору сплаченого позивачем за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Крім того, витрати позивача на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн підлягають частковому відшкодуванню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 4 449,60 грн (8 000,00 грн ? 55,62 %).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» задовольнити частково.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 03 листопада 2025 року в частині стягнення заборгованості по відсотках і розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за несплаченими відсотками за користування Кредитним договором № 5415463 від 30.07.2024 у розмірі 49 455 (сорок дев`ять тисяч чотириста п`ятдесят п`ять) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» 3 368 (три тисячі триста шістдесят вісім) гривень 34 коп. понесених судових витрат за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 449,60 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. М. Стадник

І. В. Міхасішин