ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 2-2850/12
провадження № 6/753/27/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2026 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Цимбал І.К.

за участю секретаря судового засідання Козін В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві подання приватного виконавця виконавчого коругу м. Києва Павлюк Н.В., про надання дозволу на звернення стягнення шляхом примусової реалізіції нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Павлюк Н.В. звернувся до суду з поданням про надання дозволу на звернення стягнення шляхом примусової реалізації квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 101,9 кв.м, право користування якою мають зареєстровані діти боржника, а саме: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Подання мотивовано тим, що на виконанні у приватного виконавця перебуває виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2850/12 від 03.10.2012р., виданого Дарницьким районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості у розмірі 55 886,31 доларів США.

Судом встановлено, що приватним виконавцем вживалися послідовні заходи примусового виконання рішення суду, зокрема:

29.10.2021р. приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яку надіслано сторонам рекомендованою кореспонденцією. Боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно, однак декларацію боржник не подав.

29.10.2021р. винесено постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця, про визначення мінімальних витрат виконавчого провадження, про арешт майна боржника з внесенням відомостей до відповідних реєстрів.

Приватним виконавцем неодноразово виносилися постанови про арешт коштів боржника та направлялися до банківських установ (29.10.2021р, 06.06.2023р., 03.07.2024р., 25.02.2025).

За отриманими відповідями банків та наданими у поданні поясненнями, на більшості рахунків кошти відсутні або рахунки не відкриті, в АТ КБ «ПриватБанк» виявлено кошти 617,72 грн., однак банк вказав на неможливість списання у зв`язку з тим, що рахунок депозитний.

За результатами майнової перевірки та відповідей державних органів приватним виконавцем встановлено: за відомостями ДФС/ПФУ боржник офіційно не працює, пенсію не отримує; за даними МВС України транспортні засоби не зареєстровані; за даними НКЦПФР боржнику не належать пакети акцій (від 5% і більше); за відповіддю ДПСУ боржник державний кордон України не перетинав; за витягом Державного суднового реєстру України - відомості про судна відсутні; місце реєстрації боржника підтверджено: АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 належить боржнику на підставі договору дарування від 17.11.2005, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козярик Н.С., зареєстрованого за № 6223; боржник перебуває у шлюбі (акт. запис №1496 від 08.08.2003).

Судом встановлено, що у квартирі зареєстровані 3 особи: боржник та дві її доньки - дані з відповіді органу реєстрації Дарницької РДА, із зазначенням реквізитів актових записів про народження дітей.

Приватний виконавець звертався до органу опіки та піклування (Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької РДА) щодо надання дозволу на примусову реалізацію квартири, право користування якою мають діти.

Листом Служби від 24.03.2025р. №101/42-115 надано відповідь, що Порядком, затвердженим постановою КМУ №866 від 24.09.2008, не передбачено надання такого дозволу за зверненням приватного виконавця в межах виконавчого провадження.

Приватний виконавець також вживав заходів комунікації з боржником шляхом направлення вимог/листів (05.03.2024р., 20.08.2024р., 10.10.2024р., 25.02.2025р., 16.05.2025р.).

Виконавець здійснював вихід за адресою реєстрації боржника, однак перевірити майновий стан не виявилось можливим, оскільки двері квартири ніхто не відчинив, про що складено відповідний акт.

Разом з тим, боржник 17.11.2021р. особисто з`явилась до офісу приватного виконавця та ознайомилась з матеріалами виконавчого провадження, що підтверджується її підписом.

Боржником протягом періоду з 26.11.2021р. по 12.05.2025р. - рішення суду не виконано та на дату звернення існує заборгованість.

Так, суд встановив, що боржнику на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , площею 101,9 кв.м, на підставі договору дарування від 17.11.2005р.

Також, встановлено, що квартира є предметом іпотеки за іпотечним договором № 2621/0707/88-075-Z-1 від 19.07.2007р., посвідченим приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Каплуном Ю.В., реєстр №6622.

Водночас, приватним виконавцем зазначено та матеріалами справи підтверджено, що право власності на квартиру боржником у державному реєстрі речових прав не зареєстровано, у зв`язку з чим приватний виконавець звертався до суду в порядку ч. 4, 5 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» та ч. 10, 11 ст. 440 ЦПК України.

Суд бере до уваги, що 05.09.2025 Дарницьким районним судом м. Києва у справі № 2-2850/12 було задоволено подання виконавця та звернуто стягнення на зазначене нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку.

Отже, на даному етапі виконання питання, поставлене у цьому поданні, стосується надання судового дозволу на примусову реалізацію житлової нерухомості, право користування якою мають діти, з огляду на відсутність механізму отримання такого дозволу органом опіки та піклування на звернення приватного виконавця, а також з огляду на необхідність завершення стадії виконання судового рішення.

Під час прийняття рішення у даній справі суд виходив із наступного.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання, а держава забезпечує його виконання у визначеному законом порядку.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»), а виконавець зобов`язаний вживати передбачених законом заходів для своєчасного, повного та ефективного виконання рішення (ч. 1 ст. 18 цього Закону).

Суд також враховує, що виконання судового рішення є складовою права на справедливий суд і не може бути нівельоване бездіяльністю/ухиленням боржника, а також формальними прогалинами процедур, коли такі прогалини фактично блокують виконання. Вказанетвердження встановлюється у практиці ВС щодо стадії виконання та необхідності її реальної ефективності, зокрема в рішеннях, що розвивають загальний підхід до забезпечення виконання та процесуального контролю суду.

Пункт 28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень (наказ Мін`юсту №512/5) та Порядок реалізації арештованого майна (наказ Мін`юсту №2831/5) вимагають, щоб у разі передачі на реалізацію нерухомості, право власності на яку або право користування якою мають діти, до заявки додавались копія дозволу органу опіки та піклування або відповідне рішення суду.

Отже, передача такого майна на реалізацію без дозволу органу опіки або рішення суду неможлива, і саме тому приватний виконавець звернувся до суду із цим поданням.

Такий висновок прямо узгоджується з позицією Верховного Суду, сформульованою в низці постанов, включно з рішенням у справі № 2-537/11, де встановлено - виконавець має отримати дозвіл органу опіки або у разі неможливості/відмови - звернутися до суду з поданням, оскільки інакше виконання рішення буде заблоковане.

Суд враховує, що орган опіки та піклування у відповіді приватному виконавцю фактично підтвердив: чинний адміністративний порядок не передбачає надання дозволу саме за зверненням приватного виконавця.

Водночас Верховний Суд неодноразово зазначає наступне:

-вимога про дозвіл існує задля додаткового захисту прав дитини;

-але відсутність процедурного механізму/ухилення боржника не можуть створювати ситуацію, коли судове рішення в принципі неможливо виконати;

-саме тому суд, як орган контролю за виконанням, може й повинен усунути таку перешкоду шляхом розгляду подання виконавця і надання відповідного дозволу (за наявності підстав).

Цей підхід, зокрема, випливає з правової позиції Великої Палати ВС у справі № 755/12052/19: для рішень про стягнення боргу на визначену суму дозвіл органу опіки є обов`язковим у силу самого факту права дитини на користування/власності щодо житла; захист прав дитини забезпечує орган опіки в межах повноважень, а також суд, коли без цього виконання блокується.

У цій справі встановлено, що:

?виконавець вжив усіх базових та додаткових заходів для встановлення іншого майна/доходів боржника;

?встановлено фактичну відсутність достатніх коштів, офіційних доходів, транспортних засобів, зареєстрованого майна, яке могло б забезпечити реальне виконання;

?боржник належним чином обізнана про провадження (зокрема, особисто знайомилась із матеріалами), однак рішення не виконано.

Суд також оцінює добросовісність поведінки боржника у контексті стандартів, які ВС рекомендує враховувати при вирішенні таких подань: час і підстави реєстрації дітей, характер користування житлом, чи є інше житло, чи не використовується реєстрація як спосіб створення перешкод виконанню.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що вимога щодо отримання дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду у разі реалізації житлової нерухомості, право користування якою мають діти, спрямована на додатковий захист житлових прав та інтересів дитини, а не на створення абсолютної заборони виконання судових рішень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.10.2021 у справі № 755/12052/19 вказала, що суд, вирішуючи питання звернення стягнення на таке майно, зобов`язаний оцінити реальність та добросовісність житлових прав дітей, а також встановити, чи не використовується реєстрація місця проживання дітей як інструмент штучного блокування виконання судового рішення.

Таким чином, суд у кожному конкретному випадку має забезпечити баланс між охороною прав дітей та правом стягувача на ефективне виконання судового рішення.

Як вбачається із відповіді КП КМР «КМ БТІ» від 02.12.2025р., згідно зданими реєстрових книг комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 1/3 ч. кв. АДРЕСА_3 на правівласності зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 12.11.1998р.

Відповідно, у боржника, з 1998 року наявне інше житло, в якому вона мала можливість зареєструвати своїх дітей.

Як зазначено у Постанові Верховного Суду від 15.02.2023р. у справі № 2-537/11, під час розгляду заяви (подання) суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні; чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення; чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання; чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання; яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником та інші обставини.

Відтак, під час розгляду цього подання судом враховано те, що діти зареєстровані у квартирі після 19.07.2007р., коли вона була передана боржником в іпотеку, боржник є власником 1/3 ч. кв. АДРЕСА_3 з 12.11.1998р. і по теперішній час, відповідно, квартира, дозвіл на реалізацію якої хоче отримати приватний виконавець не є єдиним місцем постійного проживання дітей,а також наявне інше приміщення у їх батьків, яке може використовуватись як постійне місце проживання.

Зазначене допускає критичну оцінку дій боржника, що створюють штучні перешкоди виконанню рішення суду, тим більше, жодних заперечень стосовно подання приватного виконавця - боржником висловлено не було.

Суд враховує, що Верховний Суд у справах цієї категорії сформував та підтвердив такі ключові висновки:

1.Виконавець зобов`язаний отримати дозвіл органу опіки або рішення суду, без чого реалізація неможлива (постанова ВС 15.02.2023 у справі №2-537/11).

2.Немає механізму примусити батьків отримати дозвіл, боржник часто ухиляється, тож судовий дозвіл є процесуальним інструментом усунення перешкоди виконанню (Постанова ВП ВС у справі №755/12052/19 від 26.10.21р.).

3.Суд має забезпечити баланс інтересів, але після вжиття заходів виконавцем - дозвіл може бути наданий як необхідний для виконання рішення.

З огляду на встановлені обставини, суд доходить висновку, що:

-відсутність дозволу органу опіки та піклування (фактична неможливість його отримання у процедурі за зверненням приватного виконавця) створює перешкоду для виконання рішення суду;

-приватним виконавцем доведено, що у боржника наявне інше житло;

-подання є обґрунтованим і спрямованим на забезпечення виконання рішення суду;

-надання судового дозволу у цьому випадку є належним процесуальним засобом зняття перешкоди виконанню при одночасному збереженні загальної правової охорони прав та інтересів дітей.

Керуючись ст. 10, 13, 14, 258, 263-265, 435 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Назара Васильовича про надання дозволу на примусову реалізацію нерухомого майна боржника, в якому зареєстровані діти - задовольнити.

Надати дозвіл приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Павлюку Назару Васильовичу на звернення стягнення шляхом передачі на примусову реалізацію нерухомого майна боржника ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 101,9 кв.м, право користування якою мають зареєстровані неповнолітні діти: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з моменту її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий