Справа № 136/831/14-ц
Провадження № 22-ц/801/361/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
УХВАЛА

06 січня 2026 рокуСправа № 136/831/14-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Стадника І. М., Ковальчука О. В.,

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2014 року

в цивільній справі № 136/831/14-ц за позовом ОСОБА_2 до Брицької сільської ради Липовецького району Вінницької області, правонаступником якої є Турбівська селищна рада Вінницького району Вінницької області, про визнання права власності на нерухоме майно,

встановив:

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 грудня 2025 року апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 залишено без руху і надано строк для подання заяви із зазначенням інших підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2014 року.

29 грудня 2025 року до Вінницького апеляційного суду на виконання ухвали Вінницького апеляційного суду від 24 грудня 2025 року надійшла заява ОСОБА_1 , в цій же заяві ним заявлено відвід колегії суддів Войтку Ю. Б., Сопруну В. В., Стаднику І. М.

У цій заяві ОСОБА_1 зазначає про інші підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, в яких щодо поважності причин пропуску строку для подання апеляційної скарги вказує на те, що про оскаржуване рішення у цій справі йому стало відомо 25.11.2024 при ознайомленні з справою в Липовецькому районному суді Вінницької області, вказаним рішенням порушуються його права як співвласника майна, яке передано у власність ОСОБА_2 . Участі у розгляді справи він не брав, про розгляд справи не знав, тому що до 06 червня 2014 року перебував у місцях позбавлення волі. Оскільки про існування судового рішення йому стало відомо лише після отримання його копії у суді першої інстанції 25.11.2024, то вважає, що не порушуючи строк на апеляційне оскарження він звернувся до Вінницького апеляційного суду, тобто строки на оскарження в нього не пропущені.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 грудня 2025 року у зв`язку з перебуванням судді Сопруна В. В. у відпустці проведено заміну цього судді та визначено склад колегії суддів: головуючий (суддя - доповідач) Войтко Ю. Б., судді Матківська М. В., Стадник І. М.

30 грудня 2025 року суддею Матківською М. В. подано заяву про самовідвід у цій справі.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 грудня 2025 року задоволено самовідвід судді Матківської М. В. у цивільній справі №136/831/14-ц, справу передано на повторний автоматичний розподіл в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК України.

У зв`язку з чим протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 січня 2026 року проведено заміну судді Матківської М. В. та визначено для розгляду цієї справи склад колегії суддів: головуючий (суддя - доповідач) Войтко Ю. Б., судді Стадник І. М., Ковальчук О. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 січня 2026 року заявлений ОСОБА_1 відвід суддям у справі № 136/831/14-ц визнано необґрунтованим.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 січня 2026 року у складі судді Оніщука В. В. відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід суддів Войтка Ю. Б., Стадника І. М. в указаній цивільній справі.

02 січня 2026 року від ОСОБА_1 надійшла заява про виконання ухвали Вінницького апеляційного суду від 24 грудня 2025 року у справі № 136/831/14-ц.

Аналогічна за змістом цій заяві надійшла заява про виконання ухвали Вінницького апеляційного суду від 24 грудня 2025 року у справі № 136/831/14-ц, подана ОСОБА_1 02 січня 2026 року через підсистему «Електронний суд».

У поданих заявах ОСОБА_1 зазначає про інші підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, в яких щодо поважності причин пропуску строку для подання апеляційної скарги вказує на те, що про оскаржуване рішення у цій справі йому стало відомо 25.11.2024 при ознайомленні з справою в Липовецькому районному суді Вінницької області, вказаним рішенням порушуються його права як співвласника майна, яке передано у власність ОСОБА_2 . Участі у розгляді справи він не брав, про розгляд справи не знав, тому що до 06 червня 2014 року перебував у місцях позбавлення волі. Оскільки про існування судового рішення йому стало відомо лише після отримання його копії у суді першої інстанції 25.11.2024, то вважає, що строк на апеляційне оскарження має обчислюватися саме з цієї дати.

Дослідивши зміст поданих 02 січня 2026 року ОСОБА_1 заяв про поновлення строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції вбачає в діях ОСОБА_1 зловживання процесуальними правами.

Так, у тексті поданих ним заяв, ОСОБА_1 використовує висловлювання, які не притаманні для написання ділових документів, зокрема виражає явну неповагу до судді Верховного Суду Краснощокова Є. В., до судді Вінницького апеляційного суду Войтка Ю. Б. та відображає зневажливе ставлення до судової гілки влади загалом.

Обґрунтування заяви з використанням таких висловлювань, зокрема: «суддя Верховного суду Краснощоков та суддя Вінницького апеляційного суду Войтко зазначають по справі відповідача Бричанську сільську раду, на мою думку, дані судді дебіли і злочинці, так як відповідач по даній справі є Турбівська селищна рада», «Я, ОСОБА_1 заявляю, що в матеріалах справи знаходиться клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, аркуш №7 в справі 136/831/14. Наголошую, що суддя Краснощоков та суддя Войтко є злочинці, які приймають рішення по справі ігнорують дане клопотання і перекручують зміст даного клопотання так це вигідно фермерам ОСОБА_2. Суддя Войтко, якщо суддя Верховного суду хабарник і дебіл який взяв хабар у фермерів ОСОБА_2, то прошу Вас відкрити провадження по справі, поновити мені строки, так як Ви пане Войтко будете виконувати злочинні накази Верхового суду, то получиться «Два дебіла це є сила»», «А просто виписувати Ухвали і Постанови тому що цього хоче фермер ОСОБА_2 це є злочин», виходить за межі нормальної, коректної та легітимної критики, що, наприклад, у розумінні ЄСПЛ констатується як зловживання правом на подання заяви.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частини перша статті 2 ЦПК України).

Повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом і неприпустимість зловживання процесуальними правами є основними засадами (принципами) цивільного судочинства (пункти 2 та 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (пункт 1 частини другої статті 43 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

За змістом частини другої цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним.

У частинах третій - четвертій статті 44 ЦПК України визначено, що якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Отже на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

Тому саме з метою виконання завдання цивільного судочинства сторона у справі має користуватися процесуальними правами, сприяючи тим самим суду у здійсненні правосуддя. Отож, якщо особа здійснює певну процесуальну дію не з цією метою, а для досягнення інших цілей (зокрема, образити, принизити учасників судового процесу, їхніх представників, суд, виявити до них і до їхніх дій власні негативні емоції), така особа виходить за межі дійсного змісту відповідного процесуального права, тобто зловживає ним. Правова система має бути спроможною ефективно захистити себе від цих дій. І саме на такий захист спрямовані заходи, які суд застосовує через зловживання учасником судового процесу процесуальними правами.

Дії учасників судового процесу та їхніх представників мають не лише за формою, але й за змістом відповідати завданню цивільного судочинства. Зміст права на справедливий суд несумісний зі свідомим виявом учасником судового процесу чи його представником неповаги до честі, гідності, репутації іншого учасника, представника, суду тощо. Тому суди не повинні розглядати справи, в яких особа, яка ініціювала судовий процес, використовує її процесуальні права на шкоду іншим учасникам судового процесу й інтересам правосуддя.

У процесуальних відносинах, намагаючись донести певну думку до суду, учасники судового процесу, їхні представники, інші особи мають ретельно підбирати слова, а також з обережністю виявляти емоції щодо інших учасників, їхніх представників, суду, осіб, які не беруть участь у судовому процесі. Суд не повинен толерувати використання нецензурної лексики, образливих і лайливих слів чи символів, зокрема для надання характеристик учасникам справи, іншим учасникам судового процесу, їх представникам і суду (суддям). Такі слова та символи не можна використовувати ні у заявах по суті справи, заявах з процесуальних питань, інших процесуальних документах, ні у виступах учасників судового процесу та їхніх представників.

Такі висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 липня 2021 року у справі № 9901/235/20.

Частиною першою статті 143 ЦПК України передбачено, що заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Згідно з частинами першою - другою статті 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; 3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; 4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; 5) порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу.

Отже вжитті ОСОБА_1 висловлювання у поданих ним 02 січня 2026 року заявах про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення, які не притаманні для написання ділових документів, відображають зневажливе ставлення заявника до суддів касаційної та апеляційної інстанцій і до судової гілки влади загалом, містять нецензурну лексику, образливі та лайливі слова, не спрямовані на ефективний захист його прав, свобод та інтересів, а тому суперечать завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами.

За таких обставин колегія суддів вважає, що наявні підстави для визнання таких дій ОСОБА_1 зловживанням процесуальними правами, тому подані ним 02 січня 2026 року заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення слід залишити без розгляду.

З метою запобігання в подальшому зловживанню ОСОБА_1 процесуальними правами, до нього необхідно застосувати заходи процесуального примусу, а саме стягнути з нього в дохід державного бюджету штраф в розмірі 0,5 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що згідно зі статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2026 рік» з 1 січня 2026 року становить 1 664 грн 00 коп.

Дослідивши заяву ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження, яка надійшла 29 грудня 2025 року на виконання ухвали суду від 24 грудня 2025 року, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Залишаючи без руху апеляційну скаргу ОСОБА_1 в ухвалі від 24 грудня 2025 року Вінницький апеляційний суд, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2025 року, які в силу положень частини першої статті 417 ЦПК України є обов`язковими для суду апеляційної інстанції, виходив, зокрема із того, що апеляційну скаргу на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2014 року ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі в розгляді справи, подав 28 листопада 2024 року, тобто більше ніж через 10 років після ухвалення оскаржуваного рішення.

Клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження не містить належного обґрунтування причини пропуску такого тривалого строку (понад 10 років) на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Сам лише факт подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, за відсутності належного обґрунтування причин пропуску строку на апеляційне оскарження не може вважатися беззаперечною підставою для поновлення такого строку та відкриття апеляційного провадження.

Отримання 25 листопада 2024 року копії рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2014, про що свідчить долучена до апеляційної скарги розписка (т. 1 а.с.24), та перебування у місцях позбавлення волі з 21 вересня 2009 року по 06 червня 2014 року, з урахуванням того, що оскаржуване рішення ухвалене 24 квітня 2014 року, не є поважними підставами для поновлення процесуального строку.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина перша статті 127 ЦПК України).

Отже у випадку пропуску строку апеляційного оскарження підставами для його поновлення є лише поважні причини, тобто обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій.

Європейський суд з прав людини зауважував, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків» (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року). Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами» (USTIMENKO v. UKRAINE, № 32053/13, § 46, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року).

Під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства.

Європейський суд з прав людини у справі «Салов проти України» (пункт 93) підкреслює, що відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Зокрема під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Крім того чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

У заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення, яка надійшли до суду 29 грудня 2025 року ОСОБА_1 вказав ті ж самі підстави поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, які ухвалою апеляційного суду від 24 грудня 2025 року визнані неповажними, зокрема те, що участі у розгляді справи він не брав, а про існування судового рішення йому стало відомо лише після отримання його копії у суді першої інстанції 25 листопада 2024 року.

Отримання копії оскаржуваного рішення суду лише 25 листопада 2024 року, з урахуванням того, що оскаржуване рішення ухвалене 24 квітня 2014 року, не є поважними підставами для поновлення процесуального строку.

Так, набувши у власність частку в майні колишнього КСП «Промінь» з 14 серпня 2006 року - часу відкриття прийнятої спадщини після ОСОБА_3 , ОСОБА_1 у заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, ухваленого 24 квітня 2014 року, взагалі не вказує коли саме він довідався про порушення його права власності на майно колишнього КСП «Промінь».

Отже інших підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження з вказівкою про те, коли ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права із зазначенням відповідних доказів, або обґрунтування причин неможливості дізнатися про порушення своїх прав, у заявах про поновлення строку на апеляційне оскарження не наведено та апеляційним судом не встановлено, а тому у відкритті апеляційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 44, 143, 148, 259, 260, 358 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Визнати, що звернення 02 січня 2026 року ОСОБА_1 з заявами про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2014 року є діями, що суперечать завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами.

Подані ОСОБА_1 02 січня 2026 року заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення залишити без розгляду.

Застосувати до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) заходи процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі 1 664 (одна тисяча шістсот шістдесят чотири) грн 00 коп. та стягнути з нього вказану суму в дохід Державного бюджету України (Державна судова адміністрація України, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ).

Відмовити ОСОБА_1 в поновленні строку на апеляційне оскарження рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2014 року.

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2014 року в цивільній справі № 136/831/14-ц за позовом ОСОБА_2 до Брицької сільської ради Липовецького району Вінницької області, правонаступником якої є Турбівська селищна рада Вінницького району Вінницької області, про визнання права власності на нерухоме майно.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. М. Стадник

О. В. Ковальчук