Справа № 165/2785/24 Головуючий у 1 інстанції: Гайворонський О. В.
Провадження № 22-ц/802/109/26 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В.,Осіпука В. В.,

з участю

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представника позивача і третьої особи - Моісеєнко О. М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 , Служба у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків та зобов"язання вчинити дії, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 , поданою в його інтересах представником Моісеєнко Оленою Миколаївною , на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 31 жовтня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 12 листопада 2021 року було розірвано. У цьому шлюбі в них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу між батьками постійно проживає з матір`ю за місцем її проживання.

Вказує, що згідно з судовим наказом, виданим 29.11.2021 Нововолинським міським судом Волинської області, з нього стягуються щомісячно аліменти в користь ОСОБА_3 на спільного сина ОСОБА_5 . Окрім аліментів, які він регулярно сплачував, він також перераховує кошти на особисті потреби дитини та приймає участь у вихованні сина, зокрема неодноразово організовував спільний із сином та бабусею ОСОБА_4 оздоровчий відпочинок за кордоном. Зазначає, що і надалі прагне брати участь у вихованні та становленні сина, однак через неприязні стосунки із колишньою дружиною, яка систематично чинить йому перешкоди в цьому, не може повноцінно спілкуватися з дитиною.

Крім того, вказує, що відповідачка в присутності сина неодноразово принижувала його нецензурною лайкою, у зв`язку з чим він звертався до служби у справах дітей з метою припинення домашнього насильства щодо дитини. Зазначає, що з 2017 року він проживає та працює за кордоном у м.Содертелье, Швеція, забезпечений там власним просторим житлом, повністю облаштованим для проживання.

Покликається на рішення Нововолинського міського суду від 20.02.2024, яким визначено спосіб його участі у вихованні та безперешкодному спілкуванні з сином ОСОБА_6 . Позивач стверджує, що після ухвалення вказаного рішення відповідачка вдалась до повного обмеження його спілкування з дитиною електронними засобами зв`язку, тривалість телефонних розмов із сином зводиться до однієї хвилини або взагалі блокується телефон, особистих побачень відповідачка також не влаштовує. З метою примусового виконання рішення суду він звертався з виконавчими листами до Управління забезпечення примусового виконання рішень Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Крім того, зазначає, що будучи у Швеції, він неодноразово звертався з телефонограмами до ОСОБА_3 із проханням надати дозвіл на виїзд сина за кордон на період літніх канікул для оздоровлення, якого він потребує, однак відповідачка продовжує чинити опір у спілкуванні з дитиною, на адвокатський запит з приводу надання дозволу на виїзд також не відповідає. Позивач має намір організувати за власний рахунок відпочинок дитини у Швеції у м. Содертельє, де він проживає та працює з 2017 року, оскільки він має постійну оплачувану роботу, забезпечений усім необхідним для дитини. Стверджує, що сину подобається проживати разом з ним у Швеції, де у сина вже є друзі, та подорожувати з ним та бабусею. З цією метою дитина вивчає іноземну мову.

Позивач вказує, що відмова відповідачки у наданні дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон порушує суттєво його права як батька та унеможливлює виконання рішення суду про визначення способу його участі у вихованні та безперешкодному спілкуванні з сином загалом більше як на 90 днів на рік. Вважає, що єдиним вирішенням ситуації та забезпечення законних прав та інтересів дитини є задоволення позову про надання дозволу на виїзд сина за кордон без згоди та супроводу матері.

Тому, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_2 просив суд надати йому дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі бабусі ОСОБА_4 за кордон до Швеції за місцем реєстрації його та дитини, без дозволу та супроводу ОСОБА_3 , з метою оздоровлення, відпочинку та з метою збереження зв`язків дитини із сім`єю, а саме з ним як батьком та бабусею ОСОБА_4 , строком на 1 рік, але не менше ніж на 90 днів на рік; просив також зобов`язати ОСОБА_3 надати усі необхідні документи для виїзду дитини ОСОБА_5 за кордон та дозвіл на виготовлення всіх пов`язаних із перетином державного кордону України документів для виїзду за кордон дитини, а також стягнути судові витрати по справі.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 31 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_2 через свого представника Моісеєнко О. М. подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, ухвалення рішення без застосування принципу найкращих інтересів дитини, без повного, всебічного та об`єктивного дослідження доказів, а також на підставі припущень, які не відповідають встановленим фактичним обставинам справи, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що рішення ґрунтується на формальному підході до оцінки доказів, без урахування реальної поведінки сторін, без аналізу усталеної практики Верховного Суду щодо тимчасового виїзду дитини за кордон, без з`ясування дійсного ставлення дитини до батька та обставин, що забезпечують захищений, безпечний та стабільний простір для розвитку дитини. Крім того, суд безпідставно проігнорував поведінку відповідачки, яка не надала жодного доказу, що підтверджує існування ризиків поїздки, не навела мотивів, що свідчать про загрозу для дитини, та фактично вела позицію виключно в руслі власних припущень та своїх інтересів. Суд не надав належної оцінки тому, що сама відповідачка раніше не заперечувала проти поїздок, а відсутність загроз підтверджується фотодоказами позивача про попередні поїздки, щодо яких вона не заперечувала.

Зазначав, що суд повністю проігнорував, що найкращі інтереси дитини включають не лише «комфорт» проживання з матір`ю, але й право дитини на реальні, а не декларативні стосунки з батьком, гарантовані ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України, ст.18 Конвенції про права дитини та статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідачка вказує, що не погоджуюється з доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 , вважає її необґрунтованою та такою, що ґрунтується на помилковому тлумаченні норм сімейного та цивільного процесуального законодавства. Зазначає, що суд першої інстанції ухвалив законне, обґрунтоване та виважене рішення, повністю дослідивши докази та виходячи з найкращих інтересів малолітньої дитини, що прямо передбачено ст. 7, 155, 157 СК України та практикою ЄСПЛ.

Вказує, що позивач не надав жодного належного доказу, що підтверджує необхідність оздоровлення чи перебування дитини за кордоном. Позовні вимоги є абстрактними, не містять конкретних мети тимчасового виїзду, дат, строків, маршруту, гарантій повернення дитини. На підставі неодноразових спостережень психологів у справі встановлено небажання дитини спілкуватися з батьком та бабусею, частково негативний вплив попередніх контактів. Позивач більше двох років особисто не приїжджав до дитини, що повністю суперечить його заявленому бажанню приймати участь у його вихованні. Ризики неповернення дитини реальні з огляду на проживання позивача у Швеції, його бажання отримати посвідку на проживання для дитини та факт того, що він не планує повертатися в Україну. Суд першої інстанції правильно встановив, що заявлені вимоги суперечать найкращим інтересам дитини. Вважає, що суд належно оцінив надані докази, але підкреслив, що позивач не довів жодних обставин, які б робили поїздку без дозволу та супроводу матері необхідною або безпечною для дитини. Посилання апелянта на «позитивний досвід» попередніх поїздок не може бути підставою для фактично безстрокового або необмеженого чітким терміном виїзду, тим більше без згоди матері.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_4 адвокат Моісеєнко О. М., яка брала участь за допомогою системи відеоконференцзв`язку, апеляційну скаргу підтримала, покликаючись на викладені у ній доводи.

Відповідачка та її представник, позивач ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 , представник третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчать довідки про доставку судової повістки до електронних кабінетів та повідомлення про вручення судових повісток.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін, які не з`явилися, але були належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, розглянувши справу в межах вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ухвалюватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не конкретизував, в який період часу дитина має виїжджати за кордон, а лише зазначено строк 1 рік, але не менше 90 днів на рік, а також не надав належних і обґрунтованих доказів на підтвердження наміру та конкретного часу повернення дитини на територію України, що призводить до непрогнозованості ситуації. Суд врахував думку дитини - малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та, виходячи із найкращих інтересів дитини, вважав, що такий виїзд за кордон може негативно вплинути на зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, на її подальше життя, розвиток і виховання. Оскільки вимога позивача про зобов`язання ОСОБА_3 надати усі необхідні документи для виїзду дитини ОСОБА_5 за кордон та дозвіл на виготовлення всіх пов`язаних із перетином державного кордону України документів для виїзду за кордон дитини є похідною позовною вимогою, тому в її задоволенні також відмовив.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону й обставинам справи з огляду на таке.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 12 листопада 2021 року.

У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 в сторін народився син ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Нововолинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області 26.12.2018 (а.с.220 т. 1).

Згідно із наданим головним державним виконавцем розрахунком від 05.06.2024, відповідно до судового наказу №165/3586/21, виданого Нововолинським міським судом Волинської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь стягувача ОСОБА_3 аліментів на неповнолітню дитину у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_2 станом на 01.06.2024 відсутня (а.с.15 т.1).

Рішенням Нововолинського міського суду від 20.02.2024 визначено спосіб участі батька ОСОБА_2 у вихованні та безперешкодному спілкуванні з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступним чином: щовівторка у період часу з 18 до 19 години та щосуботи у період часу з 13 до 14 години, протягом не менше 20 хв за допомогою електронних засобів зв`язку, напередодні погодивши з матір`ю дитини ОСОБА_3 конкретний час (хвилини), з котрої вона зможе забезпечити безперешкодне спілкування дитини з батьком; щовівторка з 17 год до 20 год та щосуботи з 13 год до 18 год особисті побачення батька з дитиною, загалом не більше як дев`яносто діб на рік, у відсутності матері, з обов`язковим здійсненням батьком та/або бабою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , супроводу дитини з місця її проживання на побачення та повернення дитини за місцем її проживання, матері ОСОБА_3 (а.с.47-50 т. 1).

На підставі рішення суду від 20.02.2024, яке набрало законної сили, видано виконавчий лист №165/3217/22 (а.с.46 т. 1) та відкрито виконавче провадження (а.с.199 т. 1).

На підтвердження факту проживання позивача за кордоном ним надані фото помешкання у Швеції, в якому він проживає. Квартира орендується ОСОБА_2 з 2020 року, що підтверджується копією договору найму житлової квартири від 01.07.2020 (а.с.144-158 т. 1). Також позивачем надано спільні фото із сином на підтвердження проведеного спільно із ним відпочинку за кордоном (а.с.29-37 т. 1), витяг з реєстру населення та листи Соціальної служби, що підтверджують доводи позовної заяви про факт перебування малолітнього ОСОБА_6 із батьком у Швеції (а.с.131-143, 159-163 т. 1), що також не оспорювалось відповідачем.

В суді першої інстанції позивачем надано докази на підтвердження того, що позивач надсилав на номер телефону ОСОБА_3 телефонограми та листи-погодження часів та днів спілкування з сином (а.с.23-142 т. 3).

Судом також встановлено, що позивач та його представник звертались до відповідачки з вимогою забезпечити безперешкодне спілкування дитини із батьком на виконання рішення суду за допомогою електронних засобів зв`язку та надання дозволу на виїзд дитини за кордон терміном на 30 днів поспіль (а.с.38-39, 52, 53 т. 1).

На підтвердження доводів можливості індивідуальної форми здобуття малолітнім ОСОБА_5 освіти, перебуваючи за кордоном, представником позивача надано копію листа Управління освіти Нововолинської міської ради Волинської області від 25.02.2025 №182/01-25, в якому зазначено, що переведення здобувачів освіти на індивідуальну форму навчання відбувається протягом навчального року, але не пізніше, ніж за три місяці до проведення річного оцінювання результатів навчання, що передбачено пунктом 5 Положення про індивідуальну форму здобуття повної загальної середньої освіти (а.с.15 т. 3).

На виконання ухвали Нововолинського міського суду від 20.08.2024 суду суду надано висновки практичного психолога Нововолинського ліцею №5 Мокієць С. від 05.09.2024 та 15.10.2024 про значення батьків у житті дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 36, 37, 38 т. 2).

З листів начальника Служби у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради від 10.06.2025 та Нововолинського міського центру соціальних служб від 06.06.2025 № 232/02-10 вбачається, що на виконання ухвали Нововолинського міського суду від 27 травня 2025 року проведено невимушену бесіду психолога із малолітнім ОСОБА_5 за відсутності заінтересованих осіб та заслухано думку дитини для визначення його ставлення до питань, які вирішуються судом і стосуються життя дитини, зокрема виїзду за кордон до батька ОСОБА_2 без супроводу матері ОСОБА_3 в супроводі баби ОСОБА_4 . Зазначено, що під час індивідуальної бесіди хлопчик поводився емоційно стабільно, охоче йшов на контакт, був комунікабельним та відкритим до взаємодії. На питання стосовно батька повідомив спокійно, що спілкується з татом по телефону, висловив бажання поїхати до нього за кордон на короткий період лише у супроводі мами. ОСОБА_6 підкреслив, що без мами почуває себе невпевнено, не готовий їхати до тата самостійно. Своє перебування з мамою описує як комфортне, в цілому почувається задоволеним. На запитання про бабусю ОСОБА_4 хлопчик реагував стримано, виявив незначну емоційну закритість. Відповіді були лаконічними, з мінімальним бажанням розвивати тему. Контакти з бабусею обмежені, стосунки не є близькими, зустрічі не відбуваються. Не бажає виїжджати за кордон у супроводі бабусі ОСОБА_7 без матері ОСОБА_3 (а.с.171, 172 т. 3).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно із частиною другою статті 150, частиною першою статті 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Згідно з частиною другою статті 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.

Відповідно до положень статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Як визначено статтею 18 Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з положеннями частини п`ятої статті 157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Порядок виїзду за кордон громадян України визначено положеннями Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка (штамп) про взяття на постійний консульський облік у закордонній дипломатичній установі України або перебування такого громадянина на постійному консульському обліку підтверджується довідкою про перебування на консульському обліку, яка формується з використанням засобів інформаційно-комунікаційної системи "е-Консул"; у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері);

довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем; свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України.

3) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб;

4) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця та більше дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на захворювання, передбачені частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України, під час пред`явлення таких документів або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав: довідки, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, про наявність заборгованості із сплати аліментів (у разі коли сукупний розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за три місяці); документа, виданого лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу, в порядку та за формою, встановленими МОЗ (у разі коли сума заборгованості по аліментах становить понад три місяці, але не більше чотирьох місяців).

Загалом, у мирний час виїзд дитини за кордон потребує згоди обох батьків. Проте у воєнний час з`явилися винятки.

В умовах воєнного стану нотаріально посвідчена згода другого з батьків більше не є обов`язковою. Це значно спростило процедуру виїзду дітей з одним із батьків. Однак, якщо виїзд дитини планується на тривалий час або на постійне місце проживання за кордоном, оформлення такої згоди все ж є необхідним.

Під час воєнного стану порядок виїзду дітей за кордон спростили, зокрема щоб захистити та убезпечити їхні права. Основні зміни стосуються: спрощеної процедури виїзду дітей у супроводі одного з батьків без нотаріальної згоди другого; надання можливості супроводжуючим особам вивозити дітей за спрощеною процедурою.

Отже, на час запровадження в Україні правового режиму воєнного стану діють положення абзацу 13 пункту 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року (зі змінами), відповідно до яких: виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений законодавством як за згодою одного із батьків, так і без такої згоди.

При цьому, виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на певний період з визначенням його початку й закінчення.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17.

Також, дозвіл на тимчасові виїзди дітей за межі України у супроводі одного з батьків, за відсутності згоди другого з батьків, на підставі наведених нормативних актів, не передбачає можливості його видачі на майбутні, постійні поїздки, є разовим, тобто, таким, що надається судом на одну вже конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном (постанова Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 297/1949/21).

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, зокрема, спостереженням психолога від 10.10.2025 року (за дорученням Нововолинського міського центру соціальних служб), дитина емоційно стабільна; мама не чинить тиску на дитину, не забороняє спілкування з батьком; дитина усвідомлено висловлює небажання тривалого спілкуватися з батьком без присутності матері; причини небажання - негативна поведінка батька під час відеозв`язку (образи матері, накази «сидіти рівно», вимога дивитися в камеру), дитина намагається завершити розмови швидко, змінює тему. Тобто, думка дитини - самостійна, а не результат впливу матері. Саме тому суд першої інстанції обґрунтовано врахував позицію дитини, що повністю відповідає практиці ЄСПЛ та ст. 171 СК України.

Як убачається зі змісту рішення Нововолинського міського суду від 20.02.2024, ОСОБА_2 жодного разу не приїжджав на побачення до сина після визначення способу участі у вихованні дитини.

Також судом першої інстанції правильно встановлено, що оздоровлення дитини, як мета виїзду за кордон, без належних доказів є формальною підставою, яка не підтверджує необхідності виїзду.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду, що виїзд малолітнього ОСОБА_5 за межі України на чітко невизначений тривалий період (як просить позивач, - на 1 рік, але не менше 90 днів упродовж року) без дозволу та супроводу матері призведе до порушення батьківських прав відповідача та самої дитини, оскільки такий переїзд спричинить зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, визначений порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що вплине на її подальше життя, розвиток і виховання.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки непідтвердження позивачем конкретної мети виїзду дитини, невизначення відповідного короткострокового часового проміжку перебування дитини в іншій державі, ненадання доказів на підтвердження гарантій повернення дитини на територію України, створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості і тому такий дозвіл не буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що, відмовляючи у позові, суд першої інстанції безпідставно обмежив його можливість забезпечити дитині безпечні та сприятливі умови життя за кордоном, чим фактично не врахував принцип пріоритетності найкращих інтересів дитини, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, ухвалюючи таке рішення, суд якраз і керувався вимогами Конвенції, яка передбачає, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, які відповідають за неї за законом, та принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Тимчасовий виїзд дитини за кордон не повинен використовуватися як спосіб обмеження прав іншого з батьків щодо виховання дитини, оскільки право на спілкування батька з дитиною може реалізовуватися задля підтримки родинних зв`язків та емоційного контакту малолітньої дитини з батьком, у спосіб, який було визначено судовим рішенням за його позовом .

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що першочергова увага повинна приділятися не інтересам батьків, а саме інтересам дитини.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім - права батьків.

Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частинами 1, 2, 3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до діючого законодавства, та на законність даного судового рішення.

Відтак, інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на правильність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку, що підстави для скасування оскаржуваного рішення першої інстанції за доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу, крім іншого, представник ОСОБА_3 адвокат Андрейчук С. В. просив судові витрати, понесені на правничу допомогу адвоката за розгляд апеляційної скарги, покласти на апелянта.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу заявником надано розрахунок витрат на професійну правничу допомогу та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 73-А від 17.12.2025 на суму 10 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу ( п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява № 19336/04, п. 269), а також Верховний Суд (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу представник Моісеєнко О. М. вважає вимоги клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу такими, що не можуть бути задоволені, оскільки відповідачем не дотримано ані вимог процесуального закону щодо доказування судових витрат, ані стандартів деталізації, необхідних для встановлення реальності, необхідності та співмірності заявлених витрат. В суді представник позивача також заперечила щодо розміру правничої допомоги.

Враховуючи надані докази на підтвердження понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу та заперечення відповідача щодо заявленого розміру витрат, апеляційний суд враховує складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг та витрачений адвокатом час, виходячи з критерію розумності та співмірності, доходить висновку, що витрати на правничу допомогу в сумі 10000 грн є неспівмірними з розумною необхідністю витрат для цієї справи та бере до уваги розгляд справи апеляційним судом без участі представника відповідача, а тому вважає, що витрати, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 в користь відповідачки, слід зменшити до 3000 грн.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 , подану в його інтересах представником Моісеєнко Оленою Миколаївною , залишити без задоволення.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 31 жовтня 2025 року в даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 (три тисячі ) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: