ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 641/4748/24
Номер провадження 22-ц/818/232/26
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представника відповідача адвоката Крищук Б. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2025 року в складі судді Богдан М.В. по справі № 641/4748/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) від суми несплачених аліментів на дітей, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) від суми несплачених аліментів на дітей.

Позов мотивовано тим, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, мають спільних дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після припинення сімейних відносин діти залишилися проживати з матір`ю, перебувають на її утриманні.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 травня 2019 року з ОСОБА_1 на її користь стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку боржника починаючи з 23 квітня 2019 року до досягнення дітьми повноліття.

У зв`язку з неналежним виконанням вказаного рішення загальна сума заборгованості за аліментами складає 326 822, 86 грн, з яких з липня 2020 року по червень 2024 року - 275 537,95 грн.

Розмір пені за прострочення сплати аліментів за період з 25 червня 2020 року по 17 липня 2024 року визначений шляхом сумування розмірів пені по кожному із прострочених платежів та становить 3 084 258 грн.

Враховуючи те, що одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі, який не може перевищувати 100 % заборгованості за аліментами, ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача неустойку (пеню) у розмірі 275 537,95 грн.

30 вересня 2024 року ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог

Відзив мотивовано тим, що з народження дітей він здійснював виховання та утримання своїх дітей та жодних претензій зі сторони позивачки до нього не було.

На початку 2019 року позивачка вийшла заміж за іншого чоловіка, який, з її слів, тепер буде виховувати їх спільних дітей.

Проте, він продовжував надавати допомогу, зокрема, відкрив на своїх дітей рахунки в АТ «Універсал Банк», вручив їм банківські картки («Дитяча картка») та систематично здійснював перерахування грошових коштів на ці рахунки своїм дітям, які використовувались ними на власні потреби, зокрема на придбання їжі, одягу, оплату рахунків за послуги зв`язку та інше.

За період з серпня 2020 року по червень 2023 року відповідач особисто та його довірені особи здійснили переказ на рахунки дітей близько 80 000 грн. В квітні 2022 року позивачка зі своїм новим чоловіком вивезла без згоди відповідача їх спільних дітей до республіки Польща. На початку травня 2024 року донька- ОСОБА_3 , якій на той час вже було 16 років, у зв`язку з постійними конфліктами з позивачкою прийняла рішення та переїхала жити до свого батька.

Він не був обізнаний про розгляд щодо нього судової справи № 641/3231/19 про стягнення аліментів на утримання дітей та про ухвалене судом рішення до 16 вересня 2024 року, а тому заборгованість зі сплати аліментів виникла не з його вини, що виключає підстави для задоволення позову.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) від суми несплачених аліментів за період з 23 квітня 2019 року по 17 липня 2024 року в розмірі 275 537 грн 95 коп. та 7000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача, оскільки він у добровільному порядку не вжив заходів щодо сплати аліментів у визначеному судом розмірі у встановлений строк для їх сплати. Відповідач не спростував презумпцію вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати, що є правовою підставою для застосування до нього відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 196 СК України.

На вказане судове рішення 27 травня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким залишити позов без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що йому було відомо про існування судового рішення про стягнення з нього аліментів та виконавчого провадження, що свідчить про наявність вини у несвоєчасній сплаті аліментів на виконання такого рішення суду.

Ним було подано до суду належні та допустимі докази на підтвердження необізнаності про розгляд в квітні-травні 2019 року Комінтернівським районним судом м. Харкова судової справи № 641/3231/19 про стягнення аліментів та про ухвалення судом рішення, а також про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 25 червня 2020 року.

Вказував, що постанова про відкриття виконавчого провадження, як і будь-які інші постанови або повідомлення державним виконавцем йому не надсилались та державним виконавцем не вживалось реальних дій щодо виконання рішення суду.

ОСОБА_2 не зверталась до нього з вимогою про сплату аліментів на дітей з травня 2019 року по липень 2024 року і згадала про існування рішення лише після виникнення конфлікту щодо виховання спільних дітей.

Суд першої інстанції встановив обставину справи щодо фактичної обізнаності відповідача зі встановленим судом зобов`язанням щодо сплати аліментів на дітей виключно на основі єдиного доказу - фото-знімку екрана телефону позивача, на якому «нібито» відображено листування його представника з позивачем в застосунку «Viber» щодо питання сплати заборгованості за аліментами в червні 2023 року, що не відповідає вимогам закону.

15 липня 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Лаєвська Марине Леніківна, подала відзив, в якому просила рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що відповідач обізнаний про його обов`язок утримувати неповнолітніх дітей, які після розпаду сім`ї залишились проживати з матір`ю. Суду не надано доказів про здійснення відповідачем своїх зобов`язань щодо утримання дітей.

При цьому неотримання відповідачем рішення суду чи постанови про відкриття виконавчого провадження не свідчить про відсутність вини в утворенні заборгованості.

У судове засідання апеляційного суду сторони судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 22 січня 2026 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_2 - повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 1, а.с. 181-182), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (т. 1, а.с. 179);

Адвокатом Лаєвською Мариною Леніківною, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , отримано в електронному кабінеті 23 червня 2025 року (т. 1, а.с. 177);

ОСОБА_1 - повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 1, а.с. 187-188), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (т. 1, а.с. 180).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідач адвоката Крищук Б. В., який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5, 9).

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 травня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23 квітня 2019 року до досягнення дітьми повноліття (а.с.10, 17).

Постановою державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 25 червня 2020 року на виконання вказаного рішення відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 (а.с. 94).

Відповідно до складеного державним виконавцем Лівобережного ВДВС у м. Запоріжжі Південного МУЮ МЮ розрахунку заборгованості зі спати аліментів від 25 червня 2020 року борг відповідача складає 51284,91 грн, сукупний розмір заборгованості з 23 квітня 2019 року по червень 2024 року складає 275 537,95 грн (13-14).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною 2 статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частина 4 статті 155 СК України).

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України).

Частинами 1 та 2 статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини 1 статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23)).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (див.: пункт 8.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі№ 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), пункт 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 (провадження 61-12735сво23) зазначено, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини 1 статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадків, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини 1 статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Парламент встановив у частині 1 статті 196 СК України максимальну межу для пені, передбачивши, що розмір пені не повинен перевищувати розміру заборгованості, на яку вона нараховується. Окрім цього в сфері судового розсуду перебуває вирішення питання про зменшення пені (частина 2 статті 196 СК).

Тобто алгоритм визначення розміру пені, який підлягає стягненню на користь одержувача аліментів, полягає в наступному: спочатку, з урахуванням максимальної межі, визначається пеня; після цього з`ясовується чи є підстави для її зменшення. При вирішенні питання про стягнення пені (стаття 196 СК) законодавець надає суду право зменшувати розмір пені, а не звільняти платника аліментів від її сплати.

Тлумачення частини 2 статті 196 СК свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох підстав, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них. Суд при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки враховує матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів.

Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів як підстав для зменшення розміру пені. Такий матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів має доводитися платником на момент коли відбулося прострочення чи повна несплата аліментів.

Визначення справедливого та розумного розміру пені при застосуванні конструкції зменшення розміру пені належить до суддівського розсуду. Суд має забезпечити, щоб зменшення пені не порушувало права одержувача аліментів, але водночас не створювало надмірного фінансового навантаження для платника аліментів. Пеня має бути співрозмірною з правопорушенням (зокрема, прострочення, невиконанням зобов`язань, наявність/відсутність часткової оплати). Розмір пені має залишатися співрозмірним із розміром основного зобов`язання, тому суд не може зменшувати пеню до такої міри, що виключала б її роль як «стимулу» для своєчасного виконання аліментних зобов`язань.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі 725/4115/21 (провадження № 61-7782св24), від 18 квітня 2025 року у справі № 932/541/23 (провадження № 61-185св25) та інші.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 196 СК України.

Суд першої інстанції, враховуючи наведені норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням належної оцінки наданих сторонами доказів та їх доводів, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_2 стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на дітей.

Доводи ОСОБА_1 про необізнаність про існування судового рішення та наявності виконавчого провадження не спростовують висновки суду першої інстанції, оскільки обов`язок утримувати дитину не залежить від звернення до суду. Відповідач був обізнаний про свій обов`язок щомісячно сплачувати аліменти на дитину, а тому повинен був прийняти міри для своєчасного перерахування аліментів. Перерахування коштів на картки, що відкриті на ім`я дітей, беззаперечно не свідчить про виконання обов`язку зі сплати аліментів, оскільки надані ОСОБА_1 виписки не містять даних щодо призначення такого платежу. Також відповідачем не заперечується, що сума перерахувань дорівнює приблизно 80000 грн, що є меншим ніж заборгованість зі сплати аліментів.

Доводи ОСОБА_1 про те, що наразі старша дитина проживає разом з ним не спростовують факт прострочення зі сплати аліментів, а можуть бути підставою для подальшого звільнення від обов`язку їх сплати на доньку у разі ухвалення рішення за відповідним позовом.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26 січня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина