У х в а л а

Іменем України

22 січня 2026 року

м. Київ

Справа № 639/8148/24

Провадження № 61-14553ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження

за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржниця), інтереси якої представляє адвокат Чумак Роман Васильович (далі - адвокат),

на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 6 березня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 6 листопада 2025 року

у справі за позовом скаржниці до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - відповідач) за участю ОСОБА_2 (далі - боржник) як третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про визнання договору іпотеки припиненим і

в с т а н о в и в :

1. У грудні 2024 року скаржниця звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати припиненим договір іпотеки № 18/08-Б від 23 червня 2008 року, який вона уклала з відповідачем. Предметом того договору є житловий будинок на АДРЕСА_1 .

2. 6 березня 2025 року Жовтневий районний суд м. Харкова ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову. Мотивував так:

(1) позивачка стверджувала, що до спірних правовідносин необхідно застосувати позовну давність. Однак немає будь-яких доказів звернення відповідача до суду з позовом до скаржниці. Тому інститут позовної давності застосувати не можна. Крім того, відповідач почав реалізовувати право на звернення стягнення у позасудовому порядку ще 30 жовтня 2009 року, коли одержав у приватного нотаріуса виконавчий напис № 2724 про звернення стягнення на житловий будинок (далі - виконавчий напис);

(2) є виконавчі провадження окремо щодо стягнення з боржника боргу за кредитним договором і щодо реалізації заставного майна (житлового будинку) скаржниці. Оскільки стягнення боргу з іпотекодавця (майнового поручителя) за рахунок заставного майна є правом, а не обов`язком іпотекодержателя і носить похідний або субсидіарний характер, то аргумент скаржниці про наявність у справі подвійного стягнення боргу є необґрунтованим. Інакше кажучи, двічі до відповідальності за одне й те саме правопорушення скаржницю не притягували.

3. 6 листопада 2025 року Харківський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою залишив без змін рішення суду першої інстанції. Мотивував аналогічно до останнього.

4. 20 листопада 2025 року адвокат в інтересах скаржниці сформував у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 35140/0/220-25 від 20 листопада 2025 року), у якій просив скасувати зазначені судові рішення й ухвалити нове - про задоволення позову. Мотивував так:

(1) за змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний. Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц);

(2) притягнення особи до подвійної відповідальності за одне й те саме господарське правопорушення за один і той самий період у вигляді стягнення двох штрафів у різному розмірі суперечить положенням статті 61 Конституції України. Гарантована цією статтею заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (лат. non bis in idem - «двічі за одне і те саме не карають») має на меті уникнути несправедливого покарання за одне й те саме правопорушення двічі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 грудня 2019 року у справі № 912/1153/19, від 10 липня 2018 року у справі № 927/1091/17, від 16 квітня 2018 року у справі № 904/149/17, від 30 серпня 2018 року у справі № 902/1054/17, від 6 березня 2018 року у справі № 910/9040/17, від 27 січня 2020 року у справі № 910/5051/19, від 6 листопада 2018 року у справі № 913/89/18, від 4 грудня 2018 року у справі № 916/65/18, від 3 липня 2019 року у справі № 917/791/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18).

5. Верховний Суд вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою скаржника немає.

5.1. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

5.2. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

5.3. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

5.4. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

5.5. Для цілей застосування частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого виснувати про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 70, 72, 138, 140), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71)).

5.6. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

5.7. Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України «Про іпотеку»).

5.8. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

5.9. Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; примусове відчуження земельної ділянки, іншого нерухомого майна відповідно до статті 14-1Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану»; з інших підстав, передбачених цим Законом (частина перша статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

5.10. Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (пункт 40)).

5.11. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частини перша та четверта статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

5.12. Нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 18 ЦК України).

5.13. Суди попередніх інстанцій встановили такі факти:

- основний борг існує, боржник його не погасив (відсутні докази погашення як ним, так і скаржницею за нього);

- відповідач розпочав звернення стягнення на предмет іпотеки ще 30 жовтня 2009 року, отримавши у приватного нотаріуса виконавчий напис про звернення стягнення на житловий будинок і звернувшись надалі за його примусовим виконанням;

- 25 грудня 2009 року державний виконавець відкрив виконавче провадження № 16551404 з виконання цього напису, яке станом на 22 березня 2021 року завершене;

- 22 липня 2013 року державний виконавець прийняв до виконання виконавче провадження № 36255686 з примусового виконання виконавчого напису, а 7 серпня 2014 року повернув виконавчий документ стягувачу на підставі запровадженого Законом України від 3 червня 2014 року № 1304-VІІ мораторію на звернення стягнення на нерухоме майно, що використовується як місце постійного проживання майнового поручителя, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна;

- 11 вересня 2014 року державний виконавець відкрив виконавче провадження № 44800061 з виконання виконавчого напису, а 12 березня 2019 року повернув виконавчий документ стягувачу на підставі заяви останнього;

- 4 квітня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Бабенко Д. А., відкрив виконавче провадження №58809349 з виконання виконавчого напису, описав і наклав арешт на житловий будинок скаржниці; 16 травня 2019 року - призначив суб`єкта оціночної діяльності з оцінки початкової ціни цього майна; 27 червня 2019 року - зупинив вчинення виконавчих дій і проведення електронних торгів з реалізації житлового будинку до вирішення судової справи № 646/4041/19;

- 9 серпня 2023 року ВерховнийСуд у справі № 646/4041/19 прийняв постанову, згідно з якою скасував рішення судів попередніх інстанцій і ухвалив нове рішення про відмову скаржниці у задоволенні позову до відповідача про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Наведене спростовує доводи касаційної скарги.

5.14. Однією з підстав позову про припинення договору іпотеки скаржниця зазначила пропуск відповідачем позовної давності на звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак наслідки спливу позовної давності відповідно до закону застосовуються судом лише за заявою належного відповідача за позовними вимогами, які його стосуються. У разі застосування таких наслідків особа, яка звернулася з позовом, втрачає право на судовий захист порушеного права, але не останнє (наприклад, втрачає право на судовий захист права на звернення стягнення на предмет іпотеки, але не втрачає право на таке звернення).

5.15. Скаржниця є позивачкою та не може заявляти про застосування позовної давності ні до її вимог, ні до тих вимог, які не стосуються справи, розгляд якої вона ініціювала. Сплив позовної давності не є підставою для припинення іпотеки. Інакше кажучи, у цій справі позовна давність не може бути застосовна як підстава для задоволення позову скаржниці. Крім того, до вчинення виконавчого напису нотаріуса застосовний строк, визначений у статті 88 Закону України «Про нотаріат», а до пред`явлення такого напису - строк, визначений у статті 91 цього Закону. Вказані строки не є позовною давністю. Цей інститут незастосовний до звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2025 року у справі № 916/3006/17 (пункти 77-79)).

5.16. Колегія суддів відхиляє доводи скаржниці щодо незастосування судами першої й апеляційної інстанцій висновків Верховного Суду про неможливість притягнення особи до подвійної відповідальності. У зазначених скаржницею справах суди вирішували питання про можливість притягнення декілька разів до однакового виду відповідальності (зокрема шляхом накладення штрафу) за невиконання одного і того самого зобов`язання. Тоді як за обставинами справи № 639/8148/24 про повторне притягнення скаржниці до відповідальності того самого виду взагалі мова не йде. Суди першої й апеляційної інстанцій правильно вказали на те, що рішення, яке набрало законної сили, про стягнення боргу та виданий на його виконання виконавчий лист, а також виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки не означають порушення принципу non bis in idem. Таким чином, спірні правовідносини у цій справі та справах, на які скаржниця звернула увагу у касаційній скарзі, не є подібними насамперед за змістовим критерієм.

5.17. Відповідач не позбавлений можливості домогтися виконання зобов`язання боржником як шляхом стягнення з нього боргу, так і шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яка забезпечує виконання основного зобов`язання до його припинення. Такий підхід узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (пункт 40). Тому суди правильно виснували, що підстав для задоволення позову скаржниці немає.

5.18. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

5.19. Верховний Суд уже викладав у постановах висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах. За змістом оскаржених судових рішень і з огляду на аргументи касаційної скарги суди першої й апеляційної інстанцій розглянули справу відповідно до таких висновків. Оскаржені судові рішення за встановлених у цій справі обставин і доводів скаржниці висновкам Верховного Суду не суперечать. Тому таку касаційну скаргу слід визнати необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 260, 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в :

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 6 березня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 6 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» за участю ОСОБА_2 як третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про визнання договору іпотеки припиненим.

2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали надіслати особі, яка подала цю скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко