Номер провадження: 22-ц/813/1439/26
Справа № 495/9305/23
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Білгород-Дністровський відділ державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса),

стягувач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 вересня 2025 року у складі судді Прийомової О.Ю.,

встановив:

2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст скарги

У липні 2025 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця, у якій просить зняти арешт на транспортний засіб (автомобіль) RENAULT CLIO SIMBOL, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_1 .

Скаргу обґрунтовує тим, що у провадженні Білгород-Дністровського ВДВС ПМУМЮ (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № НОМЕР_2, за виконавчим листом, виданим Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області за № 495/9305/23 щодо стягнення аліментів на утримання дітей, у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з дня звернення з позовом до суду. Виконавцем ухвалено постанови про накладення арешту на нерухомість, на гроші, що перебувають на карткових рахунках, та на автомобіль. Однак боржник ОСОБА_1 сплатив усю суму заборгованості, докази чого наявні у державного виконавця. Після погашення заборгованості виконавцем скасовано заходи забезпечення у вигляді арештів на грошові кошти, які перебувають на карткових рахунках боржника. Однак, незважаючи на погашення заборгованості та відсутність боргу за періодичними платежами на утримання дітей, виконавець надав відповідь про відмову в задоволенні заяви про скасування арешту із посиланням на ст. 59 ч. 4 ЗУ «Про виконавче провадження». З огляду на викладене, сторона боржника вважає, що відмова у скасуванні арешту є незаконною і звертається до суду.

Позиція заінтересованої особи та стягувача в суді першої інстанції

Від заінтересованої особи - Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) та стягувача ОСОБА_2 заяв, пояснень чи відзиву на скаргу не надходило.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції, мотивування її висновків

Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 вересня 2025 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що на момент винесення державним виконавцем постанови про арешт майна боржника, а також на момент звернення представника боржника до державного виконавця із заявою про зняття арешту з майна, у розпорядженні державного виконавця були відсутні відомості, які б свідчили про можливість забезпечення виконання рішення в інший спосіб, ніж шляхом звернення стягнення на майно боржника. Зокрема, у державного виконавця не було інформації про офіційне працевлаштування ОСОБА_1 та, відповідно, про наявність підстав для звернення стягнення на його заробітну плату. За таких обставин суд дійшов висновку, що незняття державним виконавцем арешту з майна боржника з метою забезпечення належного та своєчасного виконання судового рішення про стягнення аліментів на утримання дитини не свідчить про порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати ухвалу Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 вересня 2025 року та постановити нове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не врахував, що забезпечення виконавчого провадження вже може бути здійснено в «інший спосіб», а саме доказами щомісячної сплати аліментів та відсутністю заборгованості. Крім того, судом не було враховано те, що виникнення заборгованості відбулося з вини виконавця, який мав виконати вимоги ст.71 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначає, що відмова у скасуванні арешту є незаконною, оскільки виконавець може самостійно накласти арешт на гроші, в тому числі, які перебувають на карткових банківських рахунках платника аліментів. Виконавець виніс постанову про розшук майна боржника, але виконавець у встановленому порядку не повідомив боржника про наявну заборгованість та про необхідність сплачувати аліменти, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Доводи апеляційної скарги також мотивовані тим, що під час розгляду цієї справи суд першої інстанції не з?ясував: чи повідомлявся боржник про розрахунок заборгованості, чи направлялись на адресу боржника постанови про арешт коштів боржника, про арешт майна божника, про встановлення тимчасового обмеження божника у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною, мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами та коли саме; чи було забезпечено право боржника у межах виконавчого провадження на оскарження таких постанов, яке передбачено нормами ч. 9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження». У зв`язку із чим, а думку скаржника, суд першої інстанції зробив передчасний висновок про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії, бездіяльність державного виконавця, що суперечить правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2025 року, по справі №161/3963/21.

Також як зазначає ОСОБА_1 , згадані в оскаржуваній ухвалі постанови Верховного Суду не є тотожними для даних правовідносин, оскільки у наведених в ухвалі прикладах справи стосувались випадків, коли боржники мали заборгованості за аліментами, на відміну від ОСОБА_1 .

Позиція заінтересованої особи та стягувача в суді апеляційної інстанції

У відзиві на апеляційну скаргу, Білгород-Дністровський відділ державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), посилаючись на її необґрунтованість, просить суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити ухвалу Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 вересня 2025 року без змін, оскільки судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно досліджено матеріали справи, в тому числі матеріали виконавчого провадження.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від стягувача ОСОБА_2 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції

В судове засідання, призначене на 22.01.2026 сторони не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Встановлено, що 07 вересня 2023 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області ухвалено судовий наказ, яким постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до суду та до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 включно, потім в розмірі 1/4 з заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повноліття, тобто з 03.11.2033 по ІНФОРМАЦІЯ_4 включно.

Відповідно до копії листа Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області від 26.06.2025 № 64851/21.3, у знятті арешту з транспортного засобу в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2 боржнику відмовлено з посиланням на п. 7 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Відповідно до копій розрахунків заборгованості від 27 лютого 2024 року, 13 травня 2025 року, 21 травня 2025 року, аліментна заборгованості станом на 30.04.2025, що складала 69723, 53 грн, сплачена боржником у повному обсязі, у зв`язку із чим станом на 31.05.2025, 30.06.2025 заборгованість по аліментах ОСОБА_1 по судовому наказу, виданому 07.09.2023 Білгород-дністровським міськрайонним судом Одеської області на виконання рішення по справі № 495/9305/23 відсутня. Боржником переплачено аліменти на суму 22,67 грн.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції, відповідає вищевказаним вимогам законодавства, з огляду на наступне.

Відповідно статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України №18-рп/2012 від 13.12.2012).

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, порядок, підстави та послідовність вчинення дій в межах якого визначається Законом України «Про виконавче провадження».

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

За змістом ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 447-1 ЦПК України передбачено, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно ст. 448 ЦПК України, скарга подається стороною виконавчого провадження до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Скарга подається в письмовій формі і підписується стороною виконавчого провадження, її представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

За змістом ст. 450 ЦПК України, скарга розглядається у двадцятиденний строк з дня прийняття її до розгляду у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду цей строк може бути продовжений не більше ніж на двадцять днів за вмотивованим клопотанням однієї зі сторін або з ініціативи суду. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Положеннями ст. 451 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

За змістом ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням.

Частинами 1, 2, 5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

Постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , районний суд виходив із того, що положення п. 7 ч. 4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» пов`язують можливість зняття арешту з майна боржника не лише з фактом погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, а й з наявністю доказів того, що подальше виконання рішення може бути реально забезпечене іншим способом, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги на дії державного виконавця, оскільки як вірно зазначено судом, обов`язок доведення наявності таких обставин покладається на боржника. Разом з тим, ОСОБА_1 не надано суду доказів того, що подальше виконання рішення суду може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.Сам по собі факт сплати аліментів у певний період після допущення заборгованості не свідчить про забезпечення належного та стабільного виконання судового рішення у майбутньому без застосування заходів примусового виконання.

Встановлено, що на момент винесення державним виконавцем постанов про арешт майна, а також на час розгляду заяви боржника про зняття арешту, у державного виконавця були відсутні відомості, які б підтверджували можливість забезпечення виконання рішення іншим способом, зокрема шляхом звернення стягнення на заробітну плату боржника у зв`язку з його офіційним працевлаштуванням.

Зазначені висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 26 травня 2021 року у справі № 490/6309/16-ц, від 20 грудня 2021 року у справі № 646/7134/19, від 23 вересня 2022 року у справі № 554/1119/21 та від 29 січня 2024 року у справі № 645/2710/17.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що незняття державним виконавцем арешту з майна боржника було спрямоване на забезпечення належного виконання судового рішення про стягнення аліментів та не свідчить про порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що виконання рішення може бути забезпечене в інший спосіб у зв`язку зі щомісячною сплатою аліментів та відсутністю заборгованості є необґрунтованими, оскільки як вірно зазначив суд першої інстанції, положення п.7 ч.4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачають наявність реальних і підтверджених доказів можливості виконання рішення суду без застосування заходів звернення стягнення на майно боржника.

Натомість доказів того, що боржник ОСОБА_1 отримує доходи (заробітну плату тощо), грошові кошти, достатні для виконання рішення суду про сплату аліментів, ні державному виконавцеві, ні суду боржник не надав. Відомостей про те, що боржник на даний час є працевлаштованим, матеріали скарги також не містять.

Сам по собі факт сплати аліментів протягом певного періоду після виникнення заборгованості не свідчить про те, що виконання рішення є гарантованим у майбутньому, зокрема без застосування заходів примусового виконання (постанови Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 490/6309/16-ц, від 20 грудня 2021 року у справі № 646/7134/19, від 23 вересня 2022 року у справі № 554/1119/21 та від 29 січня 2024 року у справі № 645/2710/17).

Посилання ОСОБА_1 на те, що заборгованість виникла з вини державного виконавця через невиконання вимог статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Так, предметом розгляду у цій справі є законність відмови державного виконавця у знятті арешту з майна боржника, а не встановлення причин виникнення заборгованості чи оцінка повноти дій виконавця на попередніх стадіях виконавчого провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що державний виконавець міг обмежитися накладенням арешту на грошові кошти боржника, не спростовують законності застосування арешту майна, враховуючи те, що вибір конкретних заходів примусового виконання рішення належить до дискреційних повноважень державного виконавця та здійснюється з урахуванням обставин виконавчого провадження, а не на розсуд боржника. При цьому зняття арешту з майна можливе лише за наявності передбачених законом підстав, які у даному випадку судом першої інстанції обґрунтовано не встановлені.

Безпідставними є і твердження ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не з`ясував, чи направлялися боржнику постанови державного виконавця, а також чи було забезпечено його право на їх оскарження, оскільки зазначені обставини не є визначальними для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для зняття арешту з майна відповідно до п.7 ч.4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, апелянтом не наведено доказів того, що реалізація його права на оскарження постанов державного виконавця була об`єктивно унеможливлена або що відповідні порушення призвели до неправильного вирішення судом першої інстанції заявлених вимог.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які не спростовані доводами апеляційної скарги. Оскаржувана ухвала відповідає вимогам закону. Підстави для скасування оскаржуваного рішення не встановлені.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду, апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою. Підстави для скасування, зміни ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 у суду апеляційної інстанції відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26.01.2026

Головуючий Є.С. Сєвєрова

Судді: Л.М. Вадовська

О.М. Таварткіладзе