Справа № 369/3384/25
Провадження № 2/369/3132/26
РІШЕННЯ

Іменем України

27.01.2026 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Пінкеви Н.С.

при секретарі Худинець Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-15» про стягнення заборгованості -

в с т а н о в и в :

У лютому 2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Фещенко Ігор Станіславович звернувся до суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс - 15" про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16 лютого 2024 року ОСОБА_1 , який з 01 вересня 2023 року працював за сумісництвом в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС-15», був звільнений на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з посади продавця-консультанта департаменту з роздрібної торгівлі.

Відповідач, при звільненні Позивача 16 лютого 2024 року, порушивши вимоги законодавства та не провів повний розрахунок при звільненні. Останнє зарахування коштів на картковий рахунок в сумі 2704,40 грн. було 19 грудня 2023 року з призначенням платежу Зарахування заробітної плати за жовтень 2023 року без ПДВ.

Позивач і в переддень звільнення, і в день звільнення, і впродовж усього 2024 року кілька разів звертався в усному порядку до керівництва ТОВ Технополіс-15 з проханням надати копію наказу про звільнення та письмове повідомлення про нараховані та не виплачені суми при звільненні та виплатити заробітну. Проте, на день подання Позовної заяви, Відповідач, незважаючи на неодноразові звернення Позивача, так і не надав ні документів, та не виплатив заборгованість по заробітній платі. 11 лютого 2025 року Адвокатське об`єднання Фещенко та партнери звернулось до Відповідача з Адвокатським запитом про надання копії наказу про звільнення та розрахункових документів.

З Довідки ОК-5 вбачається, що, що з вересня 2023 року по 16 лютого 2024 року Позивачу нараховано та не виплачена заборгованість по заробітній платі: за листопад 3 359,50 - 19,5% (18%-ПДФО, 1,5%-військовий збір) = 2 704,40 грн., за грудень 3 359,50 - 19,5% (18%-ПДФО, 1,5%-військовий збір) = 2 704,40 грн., за січень 3 560,0 - 19,5% (18%-ПДФО, 1,5%-військовий збір) = 2 865,80 грн., за лютий, включаючи компенсацію за 11 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки (про які зазначено в наказі про звільнення № Т15/15/02/002 від 15.02.2024 року) 3 248,79 - 19,5% (18%-ПДФО, 1,5% військовий збір) = 2 615,28 грн.

Отже, всього на момент остаточного розрахунку при звільненні, станом на 16 лютого 2024 року борг за організацією по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі (включаючи компенсацію за невикористану відпустку), яку Позивач просить суд стягнути з Відповідача склав: 2704,40 + 2704,40 + Документ сформований в системі «Електронний суд» 24.02.2025 3 2865,80 + 2615,28 = 10 889,88 грн. без ПДВ.

Оскільки невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум - це триваюче правопорушення, Позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців.

На підставі викладеного, представник позивача просить суд:

стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС-15» на користь ОСОБА_1 заборговану заробітну плату, включаючи компенсацію за невикористану відпустку, в сумі 10 889,88 грн. без ПДВ, оскільки відрахування обов`язкових податків проведено Позивачем в розрахунках;

стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС-15» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку, але не більше як за шість місяців в сумі 20 443,80 грн.;

стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС-15» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20% від стягнутої заборгованості по невиплаченій заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6 266,74 грн.;

стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС-15» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 лютого 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Ухвалу про відкриття відповідач ТОВ «Технополіс-15» отримав 03 квітня 2025 року. Відзив на позов суду не подав. Причини неможливості подати відзив суду не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань від відповідача станом на час прийняття рішення до суду не надходило.

У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 з 01 вересня 2023 року працювала за сумісництвом в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС-15» та з 16 лютого 2024 року звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з посади продавця-консультанта департаменту роздрібної торгівлі та продажів, що підтверджується наказом № Т15/15/02/002 від 15.02.2024 року.

Позивач зазначає, що за весь період роботи у Відповідача виплати заробітної плати, включаючи компенсацію за невикористану відпустку, він не отримував ні на банківський рахунок, ні через касу підприємства.

У матеріалах справи відсутня довідка про борг підприємства або довідка про доходи на час звільнення позивача.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Згідно із ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (ч. 1 ст. 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (ч. 3 ст. 24 КЗпП України).

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії наказу № Т15/15/02/002 від 16 лютого 2024 року ОСОБА_1 з 16 лютого 2024 року звільнено із займаної посади за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. З наказом ознайомлений та копію наказу ОСОБА_1 отримала 16 лютого 2024 року.

Стаття 47 КЗпП закріплює обов`язок роботодавця провести розрахунок з працівником, а статтею 116 КЗпП гарантовані строки розрахунку при звільнені.

Таким чином, Закон покладає на роботодавця обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені ст. 117 КЗпП правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Відповідно до вимог статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

З довідки форми ОК-5 сформованої засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України 11 лютого 2025 року, вбачається, що ТОВ «Технополіс-1» () не проводило розрахунків з ОСОБА_1 .

Таким чином у відповідача перед позивачем існує невиплачена заборгованість по заробітній платі за період:

за листопад 3 359,50 - 19,5% (18%-ПДФО, 1,5%-військовий збір) = 2 704,40 грн., за грудень 3 359,50 - 19,5% (18%-ПДФО, 1,5%-військовий збір) = 2 704,40 грн., за січень 3 560,0 - 19,5% (18%-ПДФО, 1,5%-військовий збір) = 2 865,80 грн., за лютий, включаючи компенсацію за 11 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки (про які зазначено в наказі про звільнення № Т15/15/02/002 від 15.02.2024 року) 3 248,79 - 19,5% (18%-ПДФО, 1,5% військовий збір) = 2 615,28 грн.

Отже, всього на момент остаточного розрахунку при звільненні, станом на 16 лютого 2024 борг за організацією по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі (включаючи компенсацію за невикористану відпустку), яку Позивач просить суд стягнути з Відповідача склав: 2704,40 + 2704,40 + Документ сформований в системі «Електронний суд» 24.02.2025 3 2865,80 + 2615,28 = 10 889,88 грн. без ПДВ, що підлягають стягненню з ТОВ «Технополіс-15» на користь ОСОБА_1 .

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

За приписами ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Таким чином, слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 березня 2020 року у справі № 569/6583/16-ц виклав правовий висновок, згідно з яким закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені ст. 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи.

Розрахунок періоду стягнення середнього заробітку з моменту наступного дня після звільнення 17.02.2024 за шість місяців до 16.08.2024 складає 130 робочих днів (лютий-9, березень-21, квітень-22, травень-23, червень-20, липень-23, серпень-12).

Враховуючи, що заробітну плату позивачу мали виплатити при звільненні, однак цього зроблено не було, то суд вважає, що є підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України, відтак у цій частині суд доходить висновку про задоволення позовних вимог, виходячи із розрахунків здійснених судом, шляхом стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, але не більш як за шість місяців в сумі 20 443,80 грн. (157,26 грн х 130).

З приводу стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС-15» на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20% від стягнутої заборгованості по невиплаченій заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6266,74 грн.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами.

Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу ( пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною другою цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За правилом частини 3 вказаної статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як зазначено у пункті 3 частини другої статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною третьою статті 141ЦПКУкраїни при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Судом встановлено, що адвокат Фещенко Ігор Станіславович надавав позивачу професійну правничу допомогу на підставі договору про надання правової допомоги №17022025 від 17 лютого 2025 року.

Відповідно до додаткової угоди №1 до договору про надання правничої (правової) допомоги за №17022025 від 17 лютого 2025 року, а саме пункту 2 якої передбачено, що клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар у розмірі 20% від стягнутої заборгованості по невиплаченій заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

За змістом статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України»(Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Враховуючи час, затрачений адвокатом Фещенко І.С. на надання позивачу консультацій щодо предмету звернення, вивчення наданих клієнтом документів, нормативних актів та матеріалів судової практики щодо предмету звернення, збирання доказів, складання позовної заяви, оформлення додатків до неї, складання клопотання про витребування доказів, суд вважає, що розмір витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою, в сумі 6266,74 гривень є обґрунтованим та підтвердженим належними доказами у цій справі.

Клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу від відповідача до суду не надійшло.

Враховуючи, що позов підлягає задоволенню, виходячи з положень статті 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6266,74 грн.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність і взаємний зв`язок у сукупності, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та зважаючи на те, що позивачем при зверненні до суду із позовною заявою було сплачено судовий збір у розмірі 1 211,20 грн., що підтверджується відповідною квитанцією, яка міститься в матеріалах справи, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Виходячи з наведеного, керуючись ст. ст. 2-5, 11-13, 141, 247, 258, 259, 263, 268, 280, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 116, 117, 235, 236 КЗпП України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-15» про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС-15» на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 31 333,68 грн. (тридцять одна тисяча триста тридцять три грн. 68 коп.), яка складається з: не виплаченої заробітної платив сумі 10 889,88 грн. без ПДВ, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 20 443,80 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС-15» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20% від стягнутої заборгованості по невиплаченій заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6266,74 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС-15» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Заочне рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня винесення рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Інформація про відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Технополіс-15", , місцезнаходження: Київська область, Бучанський район, с. Петропавлівська Борщагівка, вулиця Велика Кільцева, буд. 4.

Повний текст рішення виготовлений 27 січня 2026 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ