Номер провадження: 22-ц/813/3591/26
Справа № 504/905/14-ц
Головуючий у першій інстанції Барвенка В.К.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення апеляційної скарги без руху

26.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді Сєвєрової Є.С.,

перевіривши, в порядку вирішення питання про відкриття апеляційного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 07 липня 2014 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановив:

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 07.07.2014 вказаний вище позов - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» суму основного боргу по кредиту у розмірі 45 119 (сорок п`ять тисяч сто дев`ятнадцять) гривень; прострочені проценти за користування кредитом за період з 08.05.2007 року по 28.02.2013 року у розмірі 31 551 (тридцять одну тисячу п`ятсот п`ятдесят одну) гривню 30 копійок; пеню за період з 09.04.2012 року по 28.02.2013 року у розмірі 8 867 (вісім тисяч вісімсот шістдесят сім) гривень 345 копійок, а всього заборгованість у розмірі 85 537 (вісімдесят п`ять тисяч п`ятсот тридцять сім) гривень 64 копійки.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, 18.12.2025 засобами поштового зв`язку, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, у якій порушує питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувся за відсутності її належного сповіщення та вказує що судові повідомлення направлялись не за її адресою реєстрації. На підтвердження зазначених обставин, ОСОБА_1 долучає витяг з реєстру територіальної громади від 16.12.2025. Наголошує, що дізналась про існування такої справи під час арешту її банківських рахунків державним виконавцем та повідомлення про такі дії банківською установою та одразу звернулась до суду з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи. Копію оскаржуваного рішення отримала лише 18.11.2025, тому, на її думку, існують підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою апеляційного суду від 30.12.2025 зазначену апеляційну скаргу - залишено без руху. Витребувано матеріали цивільної справи №504/905/14-ц з Доброславського районного суду Одеської області.

20.01.2026 до апеляційного суду надійшли вищевказані матеріали цивільної справи, перевіривши які, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина першастатті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати такожі забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» (Delcourt v. Belgium) від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» (Hoffmann v. Germany) від 11 жовтня 2001 року).

Також у низці рішень ЄСПЛ принцип правової визначеності трактується у контексті дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий, лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справи «Рябих проти Росії», пункти 51, 52, «Брумареску проти Румунії», пункт 61).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних праві обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Частина перша статті 127 ЦПК України встановлює, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

За загальним правилом метою встановлення строків є надання визначеності у реалізації суб`єктами правовідносин своїх прав та обов`язків. З настанням або закінченням відповідного строку пов`язане виникнення, зміна чи припинення правовідносин.

Строк як відрізок часу обмежує дію суб`єктивних прав та обов`язків. Водночас процесуальний строк - це встановлений законом або визначений судом проміжок часу, протягом якого суд або учасники судового процесу мають право або зобов`язані вчинити певну процесуальну дію чи сукупність таких дій.

Процесуальні строки мають свою специфіку: по-перше, вони завжди мають імперативний характер; по-друге, процесуально-правові строки встановлюються для здійснення тих або інших процесуальних дій; по-третє, вони мають забезпечувати оперативність та ефективність здійснення правосуддя і сприяти дисциплінуючому впливові на учасників процесу.

Запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, заявою, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності та забезпечення здійснення судових процедур у межах розумних строків.

Отже, встановлення строків звернення до суду із заявою чи скаргою у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для учасників справи того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте судом рішення або здійснена дія не підлягатимуть скасуванню.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Зокрема, ЄСПЛ у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Желтяков проти України» зазначає, що у випадках перегляду судових рішень як у порядку нагляду, так і у зв`язку з нововиявленими обставинами національним судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.

Загалом згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01 лютого 2024 року (справа №990/270/23) зазначає, що розумні строки в судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

Відповідно до статті 13 ЦК України при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №199/6713/14-ц зазначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 294 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції (далі ЦПК України).

Згідно з пунктом 13 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуване рішення ухвалене судом 07.07.2014. Останнім днем подання апеляційної скарги було 19.07.2014 (з урахуванням вихідних). Апеляційна скарга подана до суду 18.12.2025, тобто з пропуском строку на оскарження.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини пропуску поважними.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Встановлено, що звертаючись до суду із апеляційною скаргою, в інтересах ОСОБА_1 адвокат Клименко С.Ю., в клопотанні про поновлення строку на оскарження, вказував на те, що про існування оскаржуваного рішення відповідачка довідалася після того, як на її особисті рахунки державним виконавцев було накладено арешт та повідомлено банківською установою про такі дії. У зв`язку з цим направлено до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи №504/905/14-ц та 18.11.2025 було отримано копію оскаржуваного рішення. Тому скаржник вважає що існують підстави для поновлення пропущеного строку.

З матеріалів справи вбачається, що вказане клопотання зареєстровано в Комінтернівському районному суді за Вх. №9602 від 28.04.2025.

Отже, поза будь-яким сумнівом встановлено, що на час звернення до суду із клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи відповідачці було достеменно відомо про існування оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до розділу Х Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20 серпня 2019 року №814 (зі змінами), судові справи видаються для ознайомлення апаратом суду за резолюцією судді (судді-доповідача), у разі його відсутності - іншого судді зі складу суду, що розглядає справу, у разі відсутності всього складу суду - секретаря відповідної судової палати, у разі відсутності секретаря судової палати - заступника голови суду, а у разі відсутності заступника голови суду - голови суду на підставі письмової вимоги (заяви).

29.04.2025 на першій сторінці вказаного клопотання проставлено резолюцію «До виконання» (а.с. 38).

18.11.2025 адвокат Клименко С.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 ознайомився з матеріалами вищевказаної цивільної справи та зробив на першому аркуші клопотання відповідний запис (а.с. 38), тобто після сплину 203 днів з моменту звернення.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 911/3513/16 зазначено, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони, і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій. Поновлення пропущеного процесуального строку є правом суду, яке він використовує залежно від поважності причин пропуску строку на оскарження.

Поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з незалежних від скаржника обставин унеможливила звернення до суду з апеляційною скаргою.

Тобто, особа, яка має намір подати апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту такої скарги, а також процесуальних строків її подання.

Отже, наведені ОСОБА_1 обставини щодо пропуску строку на апеляційне оскарження, на думку апеляційного суду, не можуть бути визнані поважними причинами, оскільки як встановлено судом станом на квітень 2025 року, останній було відомо про існування оскаржуваного рішення суду і саме з цього періоду вона повинна була вживати відповідних заходів для своєчасного ознайомлення з матеріалами справи та подання до суду апеляційної скарги.

Частинами 3,4 ст.357 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Таким чином, наведені скаржницею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 07.07.2014 потрібно визнати неповажними в розумінні вимог ст. 354 ЦПК України, та надати скаржнику строк для подання заяви з наведенням інших поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, адже безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Нешев проти Болгарії" від 28 жовтня 2004 року).

Керуючись ст.ст.185,356,357 ЦПК України,

ухвалив:

Визнати наведені ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження неповажними.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 07 липня 2014 року залишити без руху, запропонувавши скаржниці протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали, усунути недоліки апеляційної скарги, що зазначені в тексті цієї ухвали.

Роз`яснити скаржниці, що у випадку неподання заяви або якщо викладені в заяві підстави пропуску строку будуть визнані неповажними, у відкритті апеляційного провадження буде відмовлено.

Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду Є.С. Сєвєрова