Справа № 463/8588/25
Провадження № 2/463/302/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року місто Львів

Личаківський районний суд міста Львова в складі: головуючої судді Ціпивко І.І. з участю секретаря судового засідання Метеллі Б.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Львівська фармацевтична компанія» про захист прав споживачів,

встановив:

Стислий виклад позицій сторін.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати дії приватного підприємства «Львівська фармацевтична компанія» щодо відмови у наданні знижки за програмою «Терапія+» порушенням прав споживача та стягнути із приватного підприємства «Львівська фармацевтична компанія» на його користь моральну шкоду в розмірі 5000,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що 25 серпня 2025 він звернувся до аптеки «Благодать» (м. Львів, вул. Личаківська, 67), що належить ПП «Львівська фармацевтична компанія», з метою придбати лікарський засіб «Брилінта 90 мг» за програмою «Терапія +», яка передбачає надання знижки 30%. Згідно з офіційним сайтом програми (https://terapiaplus.com.ua), вказана аптека є учасником програми та зобов?язана надавати знижку. Після тривалого очікування (20 хвилин) та телефонного спілкування з працівниками аптеки йому відмовили у реалізації умов програми, попри наявність препарату, що змусило його придбати препарат в іншій аптеці за вищою ціною. У відповіді ПП «Львівська фармацевтична компанія» від 01.09.2025 №ЛФК-0055/2025Л йому зазначено, що відмова зумовлена «технічними обмеженнями» - закупівля препарату в іншого постачальника. Також у відповіді вказано, що під час спілкування з персоналом «лунали висловлювання з ознаками погроз» (пола , що не відповідає дійсності та є спотворенням обставин. Твердження підприємства, що «порушення Закону України «Про захист споживачів» не відбулося», є безпідставним, адже участь аптеки у програмі підтверджена офіційним джерелом (сайтом програми, відповідно він мав законне очікування скористатися умовами програми. 01 вересня 2025 також звернувся зі скаргою до Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області, яке рекомендувало йому звернутися до суду. Таким чином, він вичерпав можливості досудового врегулювання спору, і звернення суду є єдиним ефективним способом захисту його прав. Такі дії відповідача спричинили йому моральні страждання: приниження, відчуття несправедливості, витрачений час та необхідність пояснювати свої законні вимоги. Йому було соромно та неприємно перебувати в аптеці в такій ситуації. Він є учасником бойових дій (УБД), що підвищує соціальне значення захисту його як споживача. Таким чином, дії відповідача порушили мої права як споживача, що є підставою з відшкодування моральної шкоди.

Відповідач скористався правом на подання відзиву, в якому позов заперечив у зв`язку з його недоведеністю та безпідставністю. Представник відповідача вказав, що дійсно аптека підключена до програми «Терапія +» і ця інформація є достовірною та доступною на офіційному сайті програми «Терапія +» (https://terapiaplus.com.ua). Дану інформацію ПП «ЛФК» не приховує та у своїй діяльності використовує. Ця програма реалізується за участю кількох компаній, однак у аптечній мережі ПП «Львівська фармацевтична компанія» укладена відповідна угода з офіційним дистриб?ютором програми - ТОВ «БаДМ». Саме через нього забезпечується технічна можливість продажу препарату «Брилінта 90 мг» зі знижкою. В день звернення позивача за даним препаратом на складі аптеки був у наявності препарат «Брилінта 90 мг», проте він надійшов від іншого постачальника - ПП «КОНЕКС», про що засвідчує накладна №696341 від 25.06.2025. У зв?язку з цим система програми «Терапія+» технічно не відобразила можливість застосування знижки, оскільки механізм програми працює виключно з продукцією. отриманою від БаДМ. Про ці технічні неможливості ввічливо та коректно і було повідомлено позивачу співробітниками аптеки, у зв`язку з чим було запропоновано придбати препарат з такою ж знижкою, але без участі у програмі «Терапія+», оскільки технічно це зробити не представляється можливим, проте позивач відмовився від цієї пропозиції. Отже, зі сторони відповідача не було порушень Закону України «Про захист прав споживачів».

Твердження позивача про те, що відповідачем надано недостовірну інформацію про ліки, неправомірно відмовлено у їх продажу зі знижкою не відповідає дійсності, адже знижка на ліки все таки була запропонована, однак не за програмою "Терапія +" оскільки така неможливість була обумовлена регламентними, технічними обмеженнями, а не свавільними діями працівників аптеки, недобросовісною поведінкою відповідача та нечесною підприємницькою діяльністю, проте позивач самостійно відмовився від запропонованої пропозиції, що в свою чергу виключає порушення прав споживача. Отже, відповідач не порушував Закон України «Про захист прав споживачів». В даному випадку позивач не придбав у відповідача продукцію, а ні з недоліком, а ні з дефектом, а лише з технічних причин не було можливим придбати ліки за програмою "Терапія +", хоча в якості альтернативи була запропонована знижка на дані ліки. Ситуація, яка склалась між позивачем та відповідачем виникла виключно із-за непорозуміння та технічних обмежень програми, а тому підстави для відшкодування шкоди відсутні.

Позивачем подано відповідь на відзив, в якій останній зазначає, що відповідач фактично визнав, що 25.08.2025 року йому було відмовлено у наданні знижки за програмою «Терапія +», попри наявність лікарського засобу «Брилінта 90 мг» в аптеці «Благодать» (м. Львів, вул. Личаківська, 67). Пояснення відповідача про «технічну неможливість застосування знижки через іншого постачальника» не звільняє його від обов?язку виконувати умови, публічно задекларовані на офіційному сайті програми «Терапія +» (https://terapiaplus.com.ua), де ця аптека зазначена як учасник програми. Споживач не зобов?язаний знати внутрішні технічні чи постачальні особливості аптечної мережі. Заявлений ним розмір шкоди є співмірним з характером і тривалістю моральних страх. пов?язаних із порушенням його права, приниженням честі та гідності, таа а необхідністю звертатися до різних органів для відновлення справедливості. Запропонована працівниками аптеки «знижка не за програмою» не може розглядатися як виконання зобов?язань перед споживачем.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило.

Заяви та клопотання сторін та процесуальні рішення, постановлені по справі.

10.09.2025 ОСОБА_1 звернувся із позовом до приватного підприємства «Львівська фармацевтична компанія» про захист прав споживачів.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 вересня 2025 року головуючим суддею у справі визначено суддю Ціпивко І.І.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12.09.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до приватного підприємства «Львівська фармацевтична компанія» про захист прав споживачів, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 07.10.2025 о 14:00 год. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі.

25.09.2025 стороною відповідача подано відзив на позовну заяву.

Ухвалою від 25.09.2025 задоволено клопотання представника відповідача та забезпечено останньому участь в розгляді справи в режимі відеоконференції.

06.10.2025 позивачем подано відповідь на відзив.

07.10.2025 протокольною ухвалою суду, проведення підготовчого провадження відкладено на 27.10.2025, у зв?язку з неявкою сторін.

Ухвалою від 27.10.2025 закрито підготовче провадження. Справу призначено до судового розгляду справи суті на 18.11.2025.

18.11.2025 протокольною ухвалою суду, проведення судового засідання відкладено на 08.12.2025, у зв?язку з неявкою сторін.

08.12.2025 протокольною ухвалою суду, оголошено перерву до 08.01.2026.

08.01.2026 у зв?язку з перебуванням судді у відпустці справу знято з розгляду.

Розгляд справи по суті відбувся 19.01.2026 за участі представника відповідача Кара Р.Т По закінченні судових дебатів 28.01.2026 визначено як дату оголошення судового рішення.

Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі.

Позивач ОСОБА_1 клопотав про розгляд справи за його відсутності. Заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити, з підстав наведених в позиві та відповіді на відзив.

Представник відповідача приватного підприємства «Львівська фармацевтична компанія» Кара Р.Т. в судовому засіданні вимоги позивача заперечив, в задоволенні таких просив відмовити.

Суд відповідно до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, визнається сторонами та додатково підтверджується роздруківками з сайту програми «Терапія+», що аптека «Благодать», що знаходиться в м. Львів по вулиці Личаківська, 67 та належить приватному підприємству «Львівська фармацевтична компанія» бере участь у програмі «Терапія Плюс».

Позивач ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 22.05.2024.

Також встановлено, що позивач ОСОБА_1 є учасником згаданої програми «Терапія Плюс», оскільки має статус учасника бойових дій. 25.08.2025 він звернувся до вказаної аптеки з метою придбати препарат «Брилінта 90 мл» за програмою «Терапія плюс», проте таких не придбав, не зважаючи на наявність препарату в аптеці.

Надана позивачем ОСОБА_1 роздруківка підтверджує реєстрацію позивача на сайті програми «Терапія плюс» та факт здійснення витрат на купівлю ліків за згаданою програмою. Зокрема, разом із згаданою випискою та відомостями банківського додатку підтверджується факт придбання 25.08.2025 препарата «Брилінта 90 мл» в аптеці №56, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з відповіддю ПП «Львівська фармацевтична компанія» від 01.09.2025 №ЛФК-0055/2025Л, на звернення позивача ОСОБА_1 відповідач зазначив, що аптека дійсно підключена до програми «Терапія+». Відповідна програма реалізується за участю кількох компаній, однак у їхній аптечній мережі укладена відповідна угода виключно з офіційним дистриб?ютором програми - ТОВ «БаДМ». Саме через нього забезпечується технічна можливість продажу препарату «Брилінта 90 мг» зі знижкою. У зазначений день 25.08.2025 на складі аптеки був у наявності препарат «Брилінта 90 мг», проте він надійшов від іншого постачальника - ПП «КОНЕКС», що підтверджує накладна № 696341 від 25.06.2025. У зв?язку з цим система програми «Терапія+» технічно не відобразила можливість застосування знижки, оскільки механізм програми працює виключно з продукцією, отриманою від БаДМ. ОСОБА_1 було запропоновано придбати препарат зі знижкою, але без участі у програмі «Терапія+», проте останній відмовився від цієї пропозиції. Фармацевт та інші співробітники мережі діяли ввічливо та професійно, надавали всі необхідні пояснення і намагалися врегулювати ситуацію. Наголошують, що відмова у застосуванні знижки була обумовлена регламентними, технічними обмеженнями, а не діями співробітників аптеки. Водночас зазначили, що товар був у наявності; його реалізація здійснювалася за чинною роздрібною ціною; з боку аптеки порушень Закону України «Про захист прав споживачів» не відбулося.

Судом встановлено, що 01 вересня 2025 ОСОБА_1 також звернувся зі скаргою до Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області, яке у відповіді №05_2-11 рекомендувало йому звернутися до суду.

Долучені стороною відповідача видаткові накладні та додаткові угоди підтверджують факт постачання аптеці «Благодать», що знаходиться в м. Львів по вулиці Личаківська, 67 та належить приватному підприємству «Львівська фармацевтична компанія» препарата «Брилінта 90 мл» двома дистриб`юторами: ПП «Конекс» та ТОВ «БаДМ».

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу волевиявлення позивача реалізувати законне право на купівлю ліків зі знижкою за програмі «Терапія Плюс» про та отримання безпідставної відмови відповідача в купівлі ліків за згаданою програмою.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15,16 Цивільного кодексу України(далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У Рішенні від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певні матеріальні або нематеріальні блага з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створенням об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому як ефективний засіб (спосіб) потрібно розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Законом, який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів є Закон України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної"; 4-1) обслуговування державною мовою відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної"; 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів). Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що формує та забезпечує реалізацію державної політики у сфері захисту прав споживачів, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, місцеві державні адміністрації, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування згідно із законом, а також суди.

Згідно із ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Статтею 17 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне здійснення безготівкових розрахунків з урахуванням режиму роботи та обов`язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України. Продавець (виконавець) зобов`язаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі продукції та форм її оплати.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про: 1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції; 3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг; 5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу; 6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті;

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

При розгляді справи встановлено, що позивач є учасником програми «Терапія Плюс», оскільки має статус учасника бойових дій. 25.08.2025 звернувся до аптеки «Благодать» (аптека програми), що знаходиться в м. Львів по вулиці Личаківська, 67 та належить приватному підприємству «Львівська фармацевтична компанія» з метою придбати препарат «Брилінта 90 мл» за програмою «Терапія плюс», проте таких не придбав, не зважаючи на наявність препарату в аптеці.

Аргументи сторони відповідача зводяться до того що дійсно аптека «Благодать» підключена до програми «Терапія +». Ця програма реалізується за участю кількох компаній, однак у аптечній мережі ПП «Львівська фармацевтична компанія» укладена відповідна угода з офіційним дистриб?ютором програми - ТОВ «БаДМ». Саме через нього забезпечується технічна можливість продажу препарату «Брилінта 90 мг» зі знижкою. В день звернення позивача за даним препаратом на складі аптеки був у наявності препарат «Брилінта 90 мг», проте він надійшов від іншого постачальника - ПП «КОНЕКС», про що засвідчує накладна №696341 від 25.06.2025. У зв?язку з цим система програми «Терапія+» технічно не відобразила можливість застосування знижки, оскільки механізм програми працює виключно з продукцією. отриманою від БаДМ.

Аргументи сторони позивача зводяться до того, що участь аптеки у програмі «Терапія +» дає йому безумовне право на реалізацію права купівлі препарату зі знижкою 30%, не зважаючи на те, яким дистриб`ютором здійснюється його поставка.

Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи позивача підставними в частині заявлених вимог до належного відповідача з огляду на таке.

Як вище встановлено, звернення позивача відбувалося в межах реалізації програми «Терапія +». Умови згаданої програми розміщені за посиланням https://www.terapiaplus.com.

Так, згідно з інформацією розміщеною за згаданим посиланням програма «ТерапіяПЛЮС» це програма підтримки пацієнтів з гострими та хронічними захворюваннями в таких терапевтичних галузях як кардіологія, ендокринологія та пульмонологія. Основними принципами реалізації Програми: 1) обмеження дії Програми територією України (за виключенням територій активних бойових дій та тимчасово окупованих територій); 2) добровільна та безкоштовна участь у Програмі для пацієнтів та лікарів; 3) попередження зловживань та/або маніпуляцій з Програмою, а також контроль за перебігом реалізації Програми; 4) конкретний перелік лікарських засобів, що приймають участь у Програмі, що визначається Компанією в односторонньому порядку і може змінюватись без попереднього повідомлення користувачів Програми за рішенням Компанії.

Програма визначає критерії для аптек, які бажають приєднатись до програми «ТерапіяПЛЮС», а саме: 1) наявність чинної ліцензії на роздрібну торгівлю лікарськими засобами; 2) наявність відповідної матеріально-технічної бази (сканер, комп`ютер, постійний доступ до інтернету на робочому місці провізора, можливість автоматичного підключення програмного забезпечення до системи Адміністратора Програми); 3) підтвердження готовності дотримання аптекою умов програми «ТерапіяПЛЮС» (у тому числі дотримання рекомендованих залишків ЛЗ, включених до Програми, не перевищення максимальної рекомендованої роздрібної ціни); 4) підтвердження готовності проходження тренінгів пов`язаних з Програмою; 5) територіальне розташування аптеки/клієнтопотік: Компанія бере до уваги наявність/відсутність у безпосередній близькості вже підключених до Програми аптек; 6) Наявність досвіду продажів ЛЗ «АстраЗенека»; 7) проходження скринінгу благонадійності (проводиться «АстраЗенека» самостійно на підставі відкритих джерел інформації).

Також описує функції та обов`язки аптек: 1) надання знижок учасникам програми «ТерапіяПЛЮС» на лікарські засоби, включені до Програми, відповідно до правил Програми. Знижка може бути надана лише за умови очного пред`явлення картки Учасником в аптеці; 2) забезпечення належного товарного залишку лікарських засобів, що входять до Програми; 3) готовність не перевищувати максимальний рекомендований рівень роздрібної націнки (до 10% до закупівельної ціни або нижче, якщо нижча націнка встановлена законодавством); 4) не використовувати картки з метою отримання особистої вигоди, дотримуватися правил та умов Програми.

Аналіз наведених умов програми «ТерапіяПЛЮС» дає підстави для висновку, що критерії для аптек, які бажають приєднатись до програми «ТерапіяПЛЮС» не передбачають наявності декількох постачальників лікарських засобів внесених до Програми. Наявність аптеки в списку Програми, гарантує споживачу отримання лікарських засобів внесених до програми на умовах визначених Програмою. Саме на аптеку учасника Програми покладається обов`язок забезпечення належного товарного залишку лікарських засобів, що входять до Програми. При цьому такий залишок лікарських засобів не залежить від суб`єктів постачання.

Тобто, наведені відповідачем пояснення про «технічну неможливість застосування знижки через іншого постачальника» не звільняє відповідача від обов?язку виконувати умови, публічно задекларовані на офіційному сайті програми «Терапія +» (https://terapiaplus.com.ua), де ця аптека зазначена як учасник програми. Споживач не зобов?язаний знати внутрішні технічні чи постачальні особливості аптечної мережі.

Враховуючи наведене, суд вважає вимоги позивача про визнання протиправними дії приватного підприємства «Львівська фармацевтична компанія» щодо відмови у наданні знижки за програмою «Терапія+» порушенням прав споживача, є підставними та підлягають задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 гривень, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3, 9 своєї постанови № 4 від 31 березня 1995 року із відповідними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач в ході розгляду справи довів, що внаслідок безпідставної відмови в наданні знижки за програмою «Терапія+» йому була завдана моральна шкода, яка полягає у приниження, відчутті несправедливості, витраченому часі та необхідності пояснювати свої законні вимоги, що призвело до зміни звичного способу його життя та потребувало додаткових зусиль для його відновлення.

При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини, а саме: невизначеність ситуації за результатами поданих ним скарг у компетентні органи, стурбованість і тривоги, глибоке відчуття несправедливості.

Однак, визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, бере до уваги п. 6.4 методичних рекомендацій листа Мінюсту від 13.05.2004 № 35-13/797 «Відшкодування моральної шкоди», в яких зазначено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

В п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

З урахуванням ступеня вини відповідача, наслідків, що настали, зокрема страждань та принижень, яких ОСОБА_1 зазнав у зв`язку з порушенням його прав з вини відповідача, враховуючи особу позивача, який є учасником бойових дій, характеру діяння, яким заподіяно шкоду, розмір відшкодування моральної шкоди слід визначити в розмірі 2000 гривень.

Суд вважає таке відшкодування достатнім, що, на переконання суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.09.2019 в справі № 541/735/16-ц.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення позову не впливають.

Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення частково з урахуванням встановлених судом обставин.

Щодо судових витрат.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Так, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, враховуючи, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, звільнення позивача від сплати судового збору за подання позовної заяви, а тому з ПП «Львівська фармацевтична компанія» на користь держави слід стягнути 1211,20 грн судових витрат.

Доказів понесення позивачем інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, матеріали справи не містять.

Керуючись ст. 10, 12, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, суд

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії приватного підприємства «Львівська фармацевтична компанія» щодо відмови ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) у наданні знижки за програмою «Терапія+» порушенням прав споживача.

Стягнути з приватного підприємства «Львівська фармацевтична компанія» (79017, м.Львів, вул. Зелена, 54/2, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) завдану моральну шкоду в сумі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з приватного підприємства «Львівська фармацевтична компанія» (79017, м.Львів, вул. Зелена, 54/2, ) 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять грн 00 коп.) судового збору в дохід держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 28.01.2026.

Суддя Ірина ЦІПИВКО