Справа №701/19/26
Номер провадження2/701/160/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2026 року Маньківський районний суд, Черкаської області

в складі: головуючого судді - В.Л. Маренюка

за участю секретаря - Н.В. Філіпчак

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-ще Маньківка справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що перебуває у сумісній власності та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про поділ майна, що перебуває у сумісній власності та визнання права власності.

На підставу своїх вимог спирається на те що, з 25 серпня 1990 року позивач перебуває в шлюбі з відповідачем, шлюб зареєстровано Березівською сільською радою Маньківського району Черкаської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 25.08.1990 року зроблено відповідний актовий запис за № 1.

За час перебування у шлюбі, у якому вони перебувають з 25 серпня 1990 року, спільно з Відповідачем ними було нажито та набуто майно. Зокрема, в період перебування у шлюбі, ними збудовано житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований в АДРЕСА_1 . При цьому, титульним власником майна формально записаний та зареєстрований Відповідач.

Так, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно за індексним номером 51405352, виданого 04.01.2016 року Маньківським районним управлінням юстиції, власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , вказаний ОСОБА_2 , відповідач по справі. Він же вказаний у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.01.2016 №51405412. Згідно даних технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовлений комунальним підприємством «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», замовником/власником також вказаний ОСОБА_2 .

Також, згідно витягу з Державного реєстру речових прав за №450737821 від 05.11.2025, за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку під кадастровим номером :01:002:0575 площею 0,2069га, саме на вказаній земельній ділянці розташований вищевказаний житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований в АДРЕСА_1 . Викладене також підтверджується інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 21.12.2025.

На даний час, між сторонами не досягнуто домовленостей щодо поділу даного майна, відповідач не визнає права позивача, посилаючись виключно на титульне володіння, у зв`язку з чим позивачка вимушена звертатись до суду за захистом з даним позовом.

Позивачка до суду не з`явилась, але в своїй позовній заяві просить справу слухати в її відсутності, позовні вимоги підтримує.

Відповідач в підготовче засідання не з`явився, але згідно письмової заяви позовні вимоги позивачки визнає та просить справу слухати у його відсутності.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, які в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.

У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи із того, що як дійсно встановлено в судовому засіданні, що 25 серпня 1990 року позивач перебуває в шлюбі з відповідачем, шлюб зареєстровано Березівською сільською радою Маньківського району Черкаської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 25.08.1990 року зроблено відповідний актовий запис за № 1.

За час перебування у шлюбі, у якому вони перебувають з 25 серпня 1990 року, спільно з Відповідачем ними було нажито та набуто майно. Зокрема, в період перебування у шлюбі, ними збудовано житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований в АДРЕСА_1 . При цьому, титульним власником майна формально записаний та зареєстрований Відповідач.

Так, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно за індексним номером 51405352, виданого 04.01.2016 року Маньківським районним управлінням юстиції, власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , вказаний ОСОБА_2 , відповідач по справі. Він же вказаний у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.01.2016 №51405412. Згідно даних технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовлений комунальним підприємством «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», замовником/власником також вказаний ОСОБА_2 .

Також, згідно витягу з Державного реєстру речових прав за №450737821 від 05.11.2025, за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку під кадастровим номером :01:002:0575 площею 0,2069га, саме на вказаній земельній ділянці розташований вищевказаний житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований в АДРЕСА_1 . Викладене також підтверджується інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 21.12.2025.

На даний час, між позивачем та відповідачем не досягнуто домовленостей щодо поділу даного майна, він не визнає права позивача, посилаючись виключно на титульне володіння.

Майно нажито та набуто в період шлюбу з відповідачем, проте в будь-якому випадку майно підлягає поділу з визнанням права власності виходячи із загальних засад цивільного права та з підстав набуття права на майно в період шлюбу.

П.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. N 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК.

Верховний Суд розглядаючи справу за подібних відносин у своїй Постанові від 21 березня 2018 року (справа №686/9580/16-ц, провадження №61-3478 св 18) вказав, що відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року (справа №6-253цс16) Суд вказав, що ст. 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Таким чином, зазначені висновки Верховного Суду та Верховного Суду України дають підстави вважати про цілісність об`єктів нерухомості розміщених на земельній ділянці із такою земельною ділянко що кореспондується із положеннями ст. 183 ЦК України за приписами якої неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. І хоча будівля та земельна ділянка в загальному розумінні ст. 179 ЦК України є окремими об`єктами (речами) однак в частині повноцінної реалізації суб`єктами своїх прав власності на будівлю слід розглядати у нерозривному взаємозв`язку із земельною ділянкою на якій така будівля розташована.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно до ст. 316 ч.1 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Згідно із ст. 60, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до ст.61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно.

За абз.2 ч.1 ст.71 Сімейного кодексу України, ящо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст.317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. За ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За ст.386 Цивільного кодексу України, Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст.70 Сімейного кодексу України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до ст. 372 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, відповідно до законодавчих норм, позивач має право на захист права власності шляхом поділу спільно набутого майна з визнанням права власності на майно.

Статтею 16 Цивільного Кодексу України надано право кожній особі звертатися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав може бути визнання права.

У відповідності до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У даному випадку, як дружина позивач є власником майна, набутого в період шлюбу, однак має місце відсутність у позивача правовстановлюючого документа та оспорювання (невизнання) права власності. За таких обставин вимушена звертатись до суду з даним позовом з визначених правових підстав, тому суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають до повного задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 77, 78, 81, 141, 200, 263, 265 ЦПК України, ст. ст. 18, 57, 59, 60, 61, 69, 71, 72 СК України, ст.ст. 317, 319, 321 ,322, 328, 368, 369, 370, 372, 392 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Поділити майно, що перебуває формально у спільній сумісній власності з ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 згідно даних технічного паспорта та на 1/2 частку земельної ділянки під кадастровим номером :01:002:0575.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду впродовж тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана впродовж тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження.

Суддя В.Л. Маренюк