Справа №: 343/1560/25
Провадження №: 6/343/2/26
У Х В А Л А

іменем України

27 січня 2026 року м. Долина

Долинський районний суд Івано-Франківської області в складі:

судді Монташевич С. М.,

з участю: секретаря судового засідання - Шикор Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області в режимі відеоконференції з заявником та його представником заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу у справі № 343/1560/25 таким, що не підлягає виконанню,

за участю: заявника - боржника ОСОБА_1 ,

представника заявника - адвоката Малетина А.Я.,

представниці стягувачки ОСОБА_2 - адвоката Кобилинець Т.В.,

у с т а н о в и в :

представник заявника - адвокат Малетин А.Я. у системі "Електронний суд" сформував від імені боржника ОСОБА_1 заяву, в якій просить визнати судовий наказ у справі № 343/1560/25, який виданий 19.08.2025 Долинським районним судом Івано-Франківської області, таким, що не підлягає виконанню, а також стягнути зі ОСОБА_2 на користь його довірителя понесені судові витрати.

Вимоги заяви обґрунтовує тим, що 19.08.2025 Долинський районний суд Івано-Франківської області видав судовий наказ у справі за заявою ОСОБА_2 про стягнення зі ОСОБА_1 на користь стягувача аліментів на неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку щомісячно, але не більше 10-ти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 14.08.2025 і до досягнення дитиною повноління. 30 грудня 2025 року ОСОБА_1 отримав постанову про відкриття виконавчого провадження, яка винесена старшим державним виконавцем Долинського відділу ДВС Туркалевич С.О. 30.12.2025. Вважає, що судовий наказ не підлягає виконанню, оскільки рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 13.12.2021, яке вступило в законну силу 08.06.2022, визначено місцем проживання дитини ОСОБА_4 разом із батьком.

Заявник - боржник ОСОБА_1 , який брав участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, заяву підтримав, просив її задоволити. Також зазначив, що на час видачі судового наказу існувало рішення суду, згідно з яким саме з ним залишено на проживанні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якого стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 , якій у свою чергу суд відмовив у залишенні дитини на проживанні з нею. За вказаних обставин, уважає, що в нього відсутній обов`язок зі сплати аліментів на сина ОСОБА_3 .

Представник заявника - адвокат Малетин А.Я., який брав участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, підтримав позицію свого довірителя. Вважає, що незалежно від того, що дитина досягла 14 років, її місце проживання до 18 років за рішенням суду визначено з батьком ОСОБА_1 , а тому підстав для стягнення з останнього аліментів не було. Крім того, ОСОБА_2 не надала жодних допустимих доказів, які б переважали над рішенням суду, згідно з якими визначено місце проживання сина сторін разом з нею.

Представниця стягувачки - адвокат Кобилинець Т.В. у судовому засіданні вказала, що судовий наказ є таким, що підлягає виконанню, оскільки неповнолітній ОСОБА_3 має право на утримання. З 2022 року останній проживав із матір`ю в Республіці Польща, а на даний час живе з нею в Канаді. Дитина, досягнуши 14 років, самостійно визначилась із місцем свого проживання. При цьому батько дитини не вживав жодних дій щодо повернення сина, як і не бере участі в його утриманні. З метою зміни місця проживання дитини, її довірителька зверталася до суду, коли дитині ще не виповнилось 14 років, однак у задоволенні її позову було відмовлено, оскільки на час ухвалення рішення сину сторін вже виповнилось 14 років, тому не було підстав для визначення його місця проживання.

Заслухавши боржника та його представника на підтримку поданої заяви, представницю стягувачки, яка просила відмовити в задоволенні заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд дійшов таких висновків.

Згідно із судовим наказом, який видав 19.08.2025 Долинський районний суд Івано-Франківської області у справі № 343/1560/25, суд стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 14 серпня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 17). Судовий наказ набрав чинності 19.08.2025.

З примусового виконання судового наказу відкрито виконавче провадження № 79893465, на що вказує постанова про відкриття виконавчого провадження від 30.12.2025 (а.с. 68).

Як зазначив боржник, описаний вище судовий наказ є таким, що не підлягає виконаню, оскільки суд стягнув аліменти на утримання дитини, проживання якої за рішенням суду визначено з ним.

Так, відповідно до рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 13.12.2021, яке залишено без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 08.06.2022 (а.с. 63-67) та набрало законної сили 08.06.2022, суд задоволив позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, орган опіки та піклування - Служба у справах дітей Долинської міської ради, про визначення місця проживання дитини та визначив місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання їх батька ОСОБА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Долинської міської ради, про визначення місця проживання дітей відмовив (а.с. 56-61). На час ухвалення вказаного рішення ОСОБА_3 досяг 10 років.

Згідно з рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 12.09.2025, яке набрало законної сили 23.10.2025, суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору, орган опіки та піклування - Служба у справах дітей Долинської міської ради, про зміну місця проживання дитини (а.с. 51-55). Підставою відмови слугувало те, що на момент звернення позивачки до суду з позовом про зміну місця проживання дитини, сину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не було чотирнадцяти років, однак на час ухвалення рішення, останній ІНФОРМАЦІЯ_4 досяг чотирнадцяти років, тому він, з урахуванням свого віку, має право самостійно визначати своє місце проживання разом з батьком чи матір`ю, законом ж не передбачено вирішення спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років.

Представниця стягувачки заперечила проти задоволення заяви, зазначивши, що син ОСОБА_3 досяг 14 років, а тому він самостійно визначає, з ким йому проживати і на даний час він проживає з матір`ю, підтвердженням чого є звернення ОСОБА_6 щодо ОСОБА_7 до агенції з оренди та управління нерухомістю щодо наміру останнього стати мешканцем АДРЕСА_1 , та прийняття такої заяви із підтвердженням, що вказану особу зазначено як мешканця цього житлового об`єкту, а також довідка від 13.01.2026, відповідно до якої останній відвідує школу у м. Вінніпег, провінція Манітоба, та проживає разом з матір`ю ОСОБА_8 , яка, згідно зі світлокопією паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , має візу Канади (а.с. 12-13, 91, 3).

За змістом ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно із ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. При цьому виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч. 1 ст. 191 СК України).

Статтею 160 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

За положеннями ст. 160 ЦПК України та ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження", судовий наказ є особливою формою судового рішення та одночасно виконавчим документом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

При цьому, словосполучення «або з інших причин» стосується саме відсутності (припинення) обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи:

процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили; коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання;

матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання).

Отже, сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.

Таким чином, підставою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, є помилка при його видачі або припинення обов`язку за правомірно виданим виконавчим документом.

При цьому подання заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не може бути пов`язане із оспоренням такого судового рішення по суті заявлених вимог, адже визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, належить до процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень, тобто, рішень, які набрали законної сили та підлягають виконанню у примусовому порядку.

Як на підставу для визнання таким, що не підлягає виконанню, судового наказу, виданого Долинським районним судом Івано-Франківської області 19.08.2025 у справі № 343/1560/25, заявник посилається на те, що за рішенням суду від 13.12.2021 неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишений на проживанні з ним, а тому у стягувачки було відсутнє право вимоги, а у нього відповідно обов`язку як боржника щодо сплати аліментів.

Водночас, з огляду на положення ст. 432 ЦПК України наведені обставини не можуть бути підставою для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, оскільки, ОСОБА_1 фактично оспорює наявність підстав для задоволення судом заяви ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з нього аліментів на утримання дитини.

Заявник у заяві не навів обставин, які б вказували на відсутність та/або припинення у нього обов`язку щодо сплати аліментів на утримання дитини, що був визначений судовим наказом. Більше того, обставини визначення місця проживання дитини з батьком за рішенням суду від 13.12.2021 вичерпали свою дію, оскільки з ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 досяг 14 років, а тому з цього часу він вправі вирішувати самостійно, з ким проживати, що визначено ч. 3 ст. 160 Сімейного кодексу України. Долучені ж до матеріалів справи докази вказують на те, що він проживає та на час винесення судового наказу проживав із матір`ю, а відтак остання підставно мала право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів. Доказів протилежного заявник не надав, вказані обставини у судовому засіданні не спростував, хоча в силу вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень.

Матеріали справи також не містять належних доказів припинення зобов`язань ОСОБА_1 за судовим наказом від 19.08.2025, який набрав законної сили, а тому, відповідно до вимог ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України, є обов`язковим до виконання.

Наведені ж у заяві ОСОБА_1 доводи щодо фактично наявного спору про визначення місця проживання неповнолітнього сина суд оцінює критично, оскільки такі вирішуються в позовному провадженні та не є підставою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Водночас слід враховувати і положення ч. 1 ст. 170 ЦПК України, відповідно до якої судовий наказ про стягнення аліментів скасуванню не підлягає.

При цьому ст. 273 СК України визначено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати аліментів чи звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини. Нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів за рахунок яких утримується дитина. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 186/126/21 (провадження № 61-1949св23).

Отже, у зв`язку зі зміною обставин, які мають істотне значення, платник аліментів у порядку визначеному законом має право на звернення до суду з позовом про звільнення його від обов`язку щодо сплати аліментів у визначеному судовим наказом розмірі або на зменшення розміру аліментів, визначеного судовим рішенням.

Таким чином, з урахуванням вказаного вище суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу у справі № 343/1560/25 таким, що не підлягає виконанню, оскільки судовий наказ було видано відповідно до норм ЦПК України, на підставі заяви, яка відповідала за формою та змістом вимогам ст. 163 ЦПК України та критеріям, визначеним у ст. 161 ЦПК України в частині вимог, за якими може бути видано судовий наказ.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, ч. 3 ст. 2 ЦПК України та ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії" (рішення від 21.01.1999), зокрема, зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому, за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не вважає за необхідне давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені учасниками справи, оскільки вони не є визначальними для постановлення ухвали у даній справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 260 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу у справі № 343/1560/25 таким, що не підлягає виконанню, відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: С.М.Монташевич