Провадження № 22-ц/812/107/26
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 січня 2026 року м. Миколаїв

справа № 489/2922/20

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Серебрякової Т.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права особистої приватної власності на майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Сидоренко Тетяною Володимирівною, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 07 травня 2024 року під головуванням судді Губницького Д.Г., повне судове рішення складено 15 травня 2024 року,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позивач зазначала, що з 27 грудня 2002 року і по теперішній час перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Подружні відносини припинені. За ініціативою відповідача в Німеччині розпочата процедура розірвання шлюбу та поділу майна подружжя, яке знаходиться у Німеччині. За період подружнього життя та в інтересах сім`ї було придбано наступне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 право власності на які зареєстровано за відповідачем.

Посилаючись на викладене та положення статей 69,70,71 СК України позивачка просила суд визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на частину квартири квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2020 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача залучено - ОСОБА_3 ..

У квітні 2021 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , в якому просив визнати за ним право власності квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 .

Відповідач зазначав, що квартира АДРЕСА_1 , квартира АДРЕСА_2 були придбані під час перебування у шлюбі, але за рахунок коштів одержаних від ОСОБА_3 (чоловіка рідної сестри позивачки) у борг, які підлягають поверненню. Поділ цих двох квартир неодмінно призведе до безпідставного отримання ОСОБА_1 частини майна і відсутністю у неї будь-яких зобов`язань щодо повернення коштів за які їх було придбано, що в свою чергу безпідставно зменшить вартість майна за рахунок якого він міг би здійснити повернення отриманих у борг коштів. Квартиру АДРЕСА_3 ним було придбано 15 серпня 2018 року після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачкою. Факт припинення шлюбних відносин був підтверджений відповідачкою у заяві про розірвання шлюбу, який рішенням суду Інгольштадт (Німеччина) від 12 квітня 2021 року розірвано, а відтак, на думку ОСОБА_2 , вказана квартира не є предметом спільного майна та не підлягає поділу.

У відзиві на зустрічний позов представник ОСОБА_1 - адвокат Сидоренко Т.В. - просила відмовити у задоволенні його позову. Вказувала на те, що сторони на момент придбання спірного майна знаходилися у зареєстрованому шлюбі, подружні відносини не припиняли, про що свідчать докази спільного відпочинку у травні - червні 2019 року у Чехії та у серпні - вересні 2019 року в Україні. До того ж зазначає, що рішенням суду не встановлено припинення між подружжям шлюбних відносин у жовтні 2017 року. Судовим рішенням про розірвання шлюбу встановлено, що сторони мешкають окремо з березня 2020 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , частину квартири АДРЕСА_2 . У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 7 007 грн. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності - задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_3 . У задоволені інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 783 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільності набутих подружжям у шлюбі квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 , а відтак вищевказане нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін, які були придбані під час подружнього життя та підлягають поділу. Разом із тим, частково задовольняючи зустрічний позов, суд виходив з того, що відповідачем ОСОБА_2 доведено, що квартира АДРЕСА_3 була придбана 15 серпня 2018 року, тобто у період, коли подружжя вже не проживало разом, що підтверджується рішенням суду міста Інгольштадт (Німеччина) про розірвання шлюбу сторін.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Сидоренко Т.В. - подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення в частині визнання за ОСОБА_2 права особистої власності на квартиру АДРЕСА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовну вимогу ОСОБА_1 про поділ вказаної квартири задовольнити та визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на частину квартири АДРЕСА_3 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду міста Інгольштадт (Німеччина) про розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_4 не є належним та допустимим доказом, оскільки вказане рішення в установленому законом порядку не було визнано. Крім того, зазначає, що в заяві представника ОСОБА_2 , яка подана до суду першої інстанції Інгольштадт (Німеччина) 19 грудня 2019 року, вказано, що сторони не бажають розлучатися та судом було вирішено провадження у справі зупинити. Також вказує, що у заяві ОСОБА_2 про визначення права на проживання у квартирі, побудованій і підтримуваній на громадські кошти в Баварії, останній вказував в графі сімейне положення, що мешкає окремо з травня 2019 року.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Сидоренко Т.В., задоволено. Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2024 року в частині задоволення позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_3 особистою приватною власністю ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог. Рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя права власності на частку квартири АДРЕСА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про задоволення цих вимог. Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на частку вказаної квартири.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, а постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Задовольняючи касаційну скаргу ОСОБА_2 , Верховний Суд виходив з того, що відповідно до пункту 5 частини першої, частини четвертої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою. Між тим ОСОБА_2 обґрунтовував свою касаційну скаргу тим, що апеляційний суд належним чином не повідомив його про розгляд справи, і ця обставина підтверджується матеріалами справи.

Протокольною ухвалою апеляційного суду було задоволено клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Руснакової Т.А. - про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Руснакова Т.А. просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Вказувала, що скаржником було сплачено судовий збір за апеляційну скаргу у меншому розмірі, ніж встановлено п.п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Крім того зазначала, що рішенням суду міста Інгольштадт (Федеративна Республіка Німеччина) у сімейних справах (номер справи 005F 623/19) від 12 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 розірвано їх шлюб, укладений 27 грудня 2002 року, та цим рішенням встановлено, що сторони проживають окремо один від одного з жовтня 2017 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2024 року у справі №489/8313/24 рішення даного іноземного суду визнано на території України. Відомості про розірвання шлюбу внесені до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Тож фактично, квартира АДРЕСА_3 придбана ОСОБА_7 15 серпня 2018 року у період, коли подружжя разом не проживало та виходячи з приписів статті 57 СК України спільною сумісною власністю не є та поділу не підлягає. Через що, адвокат Руснакова Т.А. вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визнання цієї квартири особистою приватною власністю ОСОБА_2 є вірним і скасуванню не підлягає.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлені належними чином.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Сидоренко Т.В. - надала заяву про підтримання апеляційної скарги і розгляд справи у їх відсутність.

Представник ОСОБА_2 адвокат Руснакова Т.А. - вважала апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, та просили залишити оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Згідно положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Приписами частини першої статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення в оскаржуваній частині повністю відповідає.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони з 27 грудня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням суду міста Інгольштадт (Німеччина) від 12 квітня 2021 року шлюб сторін було розірвано.

На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївської міського нотаріального округу Валієвою В.В. 16 листопада 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 890, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_2 (т. 1 а.с.77-78).

На підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївського області Ягужинською К.Т. 25 травня 2016 року, зареєстрованого за №937, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 179-180).

На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Дворецькою О.М. 15 серпня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 826, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_3 (т.1 а.с.119-120).

Право власності на вказані квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, зареєстровано за ОСОБА_2 (т.1 а.с.7-9).

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно з частиною шостою статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя.

Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, постанова Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, провадження № 61-38303св18).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, зі змісту наявних у матеріалах справи листування адвоката, що представляла інтереси позивачки ОСОБА_1 під час процесу розлучення сторін, слідує, що в них зазначено датою припинення шлюбних відносин 01 жовтня 2017 року (т. 1 а.с. 203-204).

Крім того, на підтвердження доводів, що квартира АДРЕСА_3 , що була придбана ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору від 15 серпня 2018 року, була набута ним за час окремого проживання із позивачкою ОСОБА_1 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, відповідачем були надані копія позовної заяви ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, а також рішення суду міста Інгольштад (Німеччина) від 12 квітня 2021 року про розірвання шлюбу сторін.

Так, у вищевказаній позовній заяві ОСОБА_1 вказувала, що з початку жовтня 2017 року сторони проживають окремо у спільній квартирі, повністю розділивши територію квартири і розірвавши подружні відносини (т. 1 а.с. 236-238).

В рішенні суду міста Інгольштад (Німеччина) від 12 квітня 2021 року про розірвання шлюбу сторін вказано, що на підставі результатів усного слухання сімейний суд отримав докази, що подружжя проживає окремо один від одного з жовтня 2017 року (т. 2 а.с. 213-225).

Установивши такі обставини, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відповідачем доведено, що придбана ним 15 серпня 2018 року квартира АДРЕСА_3 , була набута за час окремого проживання сторін у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, а тому правильно, згідно з частиною шостою статті 57 СК України визнав це майно особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такі обставини підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами, яким суд дав правильну оцінку відповідно до вимог статті 89 ЦПК України.

Посилання апеляційної скарги на те, що рішення суду міста Інгольштад (Німеччина) про розірвання шлюбу сторін не є належним та допустимим доказом, оскільки вказане рішення в установленому законом порядку не було визнано на території України, колегія суддів відхиляє.

Так, згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Отже, рішення суду міста Інгольштад (Німеччина) про розірвання шлюбу сторін є належним доказом. До того ж ухвалою Інгульського районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2024 року у справі № 489/8313/24 вказане рішення було визнано на території України.

Посилання апелянта на те, що 29 жовтня 2019 року судом міста Інгольштадт (Німеччина) за заявою ОСОБА_2 було вирішено провадження у справі зупинити - не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що на час придбання відповідачем 15 серпня 2018 року квартири АДРЕСА_3 сторони проживали окремо у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. До того ж 19 грудня 2019 року ОСОБА_2 була подана до суду міста Інгольштадт заява про те, що він бажає розлучитися (т. 3 а.с. 11-13).

Враховуючи, що у позовній заяві ОСОБА_1 вказувала, що з початку жовтня 2017 року сторони проживають окремо у спільній квартирі, повністю розділивши територію квартири і розірвавши подружні відносини, то зазначення ОСОБА_2 у заяві про надання права на проживання у квартирі, побудованій і підтримуваній на громадські кошти в Баварії, в графі сімейне положення, що він мешкає окремо з травня 2019 року (т. 3 а.с. 14-18), не може свідчити про факт спільного проживання сторін однією сім`єю на час набуття вищевказаної квартири.

Також не можуть бути визначальними у вирішенні даного питання і надані представником позивачки спільні фотографії сторін з їх донькою, зроблені у 2019 році.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм закону, доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують, а тому відповідно вимог ст. 375 ЦПК України слід залишити його без змін.

За такого відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За такого з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню відшкодування судового збору за касаційну скаргу в розмірі 7 566 грн 50 коп., тобто пропорційно до розміру задоволених вимог його зустрічного позову.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником -адвокатом Сидоренко Тетяною Володимирівною, залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) відшкодування судового збору за касаційну скаргу в розмірі 7 566 грн 50 коп. (сім тисяч п`ятсот шістдесят шість гривень п`ятдесят копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В.Коломієць

Судді: Т.В. Серебрякова

О.О. Ямкова

Повне судове рішення складено 26 січня 2026 року