справа № 619/3341/23
провадження № 2/619/519/26
Ухвала

26 січня 2026 року,

м. Дергачі,

Дергачівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Нечипоренко І.М., за участі секретаря судового засідання Міщенко О.О., розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 619/3341/23,

ім`я (найменування) сторін:

заявник: ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних

вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Харківська обласна прокуратура,

вимоги заяви: про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури.

Питання, що вирішується ухвалою.

ОСОБА_1 12.07.2023 звернувся до суду з заявою, у якій просить вирішити питання про відшкодування йому моральної шкоди за незаконне перебування під слідством в період з 04.10.2002 по 10.03.2009, із розрахунку 1 мінімальна заробітна плата за кожен місяць перебування під слідством.

Відповідно до ухвали судді Дергачівського районного суду Харківської області Жорняка О.М. від 08.08.2023 заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто заявнику.

Постановою Харківського апеляційного суду від 20.10.2023 ухвалу від 08.08.2023 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 07 листопада 2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Відповідно до ухвали суду від 15.12.2023 залучено по справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Харківську обласну прокуратуру.

Відповідно до ухвали суду від 12.02.2024 заяву ОСОБА_1 про відвід судді Жорняка О.М. задоволено, справу передано до системи автоматизованого розподілу для визначення складу суду.

13.02.2024 за протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 619/3341/23 передано судді Болибоку Є.А.

Відповідно до ухвали суду від 14.02.2024 справу за заявою ОСОБА_1 передано на розгляд Дзержинського районного суду м. Харкова.

Постановою Харківського апеляційного суду від 04.06.2024 ухвала Дергачівського районного суду Харківської області від 14.02.2024 скасована, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

24 червня 2024 року суддею Болибоком Є.А. задоволено самовідвід у справі №619/3341/23 та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.06.2024 зазначена справа розподілена судді Нечипоренко І.М.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 27 червня 2024 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху та ухвалою від 08 липня 2024 року визнано неподаною та повернуто на підставі ч. 1 ст. 185 ЦПК України, яка відповідно до постанови Харківського апеляційного суду від 16 серпня 2024 року залишена без змін.

Постановою Верховного Суду від 19.11.2025 ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16 серпня 2024 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У зазначеній постанові Верховний Суд звернув увагу на те, що частина перша статті 185 ЦПК застосовується до відкриття провадження у справі, в той час як частина одинадцята статті 187 ЦПК застосовується вже після відкриття провадження у справі. За таких обставин після відкриття провадження у справі застосування правил частини першої статті 185 ЦПК, а, відповідно, і частини третьої цієї ж статті, є процесуально неможливим (див. постанову Верховного Суду від 31 липня 2020 року у справі № 466/9352/15-ц). Суд першої інстанції, повторно залишаючи заяву ОСОБА_1 без руху, не звернув увагу на те, що ухвалою від 07 листопада 2023 року було вже відкрите провадження у цій справі (див. пункт 30). Встановивши, що ОСОБА_1 не усунув у встановлений строк недоліки позовної заяви, суд першої інстанції не врахував приписи частини тринадцятої статті 187 ЦПК та помилково постановив ухвалу про визнання неподаною та повернення позовної заяви, чим порушив норми процесуального права.

Як передбачено ч. 11 ст. 187 ЦПК України, суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Враховуючи, що провадження по справі було відкрито суддею Жорняком О.М. відповідно до ухвали від 07 листопада 2023 року на підставі заяви, яка подана без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, ухвалою суду від 07.01.2026 заяву ОСОБА_1 залишено без руху на підставі ч. 11 ст. 187 ЦПК України, та запропоновано усунути недоліки, а саме:

«Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Структура національного законодавства України та його загальний зміст свідчить про те, що процесуальні питання розгляду справ у судах можуть бути врегульовані не тільки процесуальними кодексами, а й нормативними актами, які за своєю загальною суттю хоч і не є процесуальними, однак, врегульовуючи матеріально-правові відносини, містять процесуальні норми, що стосуються процедур такого врегулювання.

Саме до таких нормативних актів відноситься й Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року (далі Закон № 266/94 ВР). Для визначення порядку виконання цього Закону було також прийнято наказ Міністерства юстиції України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 «Про затвердження Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Наказ № 6/5/3/41).

Відповідно до положень статті 3 Закону № 266/94 ВР в наведених у статті 1 випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Положення статті 4 цього Закону містять підстави відшкодування моральної шкоди. Зокрема, відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

За положеннями частини першої статті 12 Закону № 266/94 ВР, розмір відшкодованої шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін із дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку (частина друга статті 12 Закону № 266/94 ВР).

Таким чином, ці положення Закону № 266/94-ВР за своєю правовою суттю є процесуальною нормою про орган, який уповноважений на розгляд певних звернень громадян, та порядок оскарження прийнятого цим органом рішення.

Крім того, Законом № 266/94-ВР та Наказом № 6/5/3/41 окремо визначено й порядок розгляду звернень про відшкодування моральної шкоди. Так, стаття 13 зазначеного Закону визначає, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно із частиною першою статті 12 зазначеного закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. При цьому Закон № 266/94-ВР не передбачає розгляду вимог про відшкодування моральної шкоди іншими органами, зазначеними у цьому Законі, крім суду.

У відповідності до частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України) моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

При цьому у частинах другій та четвертій статті 23 ЦК України зазначені підстави для відшкодування моральної шкоди, яка може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Крім того, як зазначалось раніше, підстави відшкодування моральної шкоди визначені і частиною четвертою та п`ятою статті 4 Закону № 266/94-ВР.

Зазначені положення цивільного законодавства застосовуються при визначенні підстав та розміру моральної шкоди, спричиненої потерпілій особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, та свідчать про обов`язкове встановлення під час відшкодування шкоди не тільки підстав для відшкодування, а й того, у чому саме полягала моральна шкода та виходячи з принципів розумності та справедливості при визначенні її розміру.

Разом з тим Законом № 266/94-ВР встановлено мінімальні гарантії держави на відшкодування моральної шкоди, оскільки зазначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 4 Закону № 266/94-ВР провадиться за рахунок державного бюджету.

Крім того, Наказ № 6/5/3/41 містить також положення щодо строків розгляду таких звернень, форми постанови уповноваженого на розгляд цього звернення органу, форми доказів, необхідних для підтвердження шкоди, строків та порядку оскарження прийнятих постанов тощо.

При цьому Наказ № 6/5/3/41 також містить посилання на право суду призначити незалежну експертизу для визначення наявності у громадянина моральної шкоди, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі.

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що заява про відшкодування моральної шкоди розглядається тільки судом з урахуванням фактичних обставин щодо наявності моральної шкоди в межах, встановлених саме цивільним законодавством, з дослідженням доказів, у тому числі висновків експертизи. Такі процесуальні дії суду притаманні змагальному процесу, яким є за чинними на цей час процесуальними кодексами саме позовне провадження.

При цьому слід приймати до уваги те, що стаття 136 ЦПК УРСР 1963 року «Прийняття заяви», яка діяла на час прийняття Закону № 266/94-ВР та час прийняття наказу № 6/5/3/41, зазначала, що суддя одноособово вирішує питання про прийняття заяви у цивільній справі, суддя відмовляє в прийнятті заяви. Одночасно стаття 137 ЦПК УРСР 1963 року визначала форму позовної заяви, відносно якої суддя мав право здійснити дії, зазначені у статті 136 цього Кодексу.

Лише у ЦПК України 2004 року, як і в наступних редакціях цього Кодексу, у параграфі 1 глави 1 розділу 3 розмежовуються поняття «заява у позовному провадженні» та «позовна заява».

За таких обставин термін «заява» при зверненні потерпілої особи до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди у сенсі Закону № 266/94-ВР та наказу № 6/5/3/41 слід розуміти як вимогу про відшкодування шкоди, і такі справи слід розглядати за правилами позовного провадження. При цьому не має значення назва такої вимоги, якщо з її змісту вбачаються усі складові елементи відповідно до вимог статті 175 ЦПК України.

При цьому, позивачем у цих справах повинна бути потерпіла особа, а відповідачем держава в особі відповідного органу.

Відтак моральна шкода у цих правовідносинах у випадках, передбачених статтею 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодовується особі, щодо якої допущено передбачені статтею 1 цього Закону дії без встановлення вини органу, що відповідає за відшкодування такої шкоди. Факт спричинення моральної шкоди підлягає встановленню та доведенню при розгляді відповідної вимоги, поданої у будь-якій формі з дотриманням необхідних, передбачених статтею 175 ЦПК України елементів у позовному провадженні.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20 (провадження № 14-77цс21) та Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 308/2076/22 (провадження № 61-8792св22).

З огляду на зазначене, у контексті цієї заяви ОСОБА_1 має звернутися до суду з вимогою саме в порядку позовного провадження з дотриманням вимог, передбачених положеннями статей 175, 177 ЦПК України.

До такої правової позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 27.03.2024 по справі №638/10545/23.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.

Водночас у позовній заяві не визначено конкретних осіб, до яких ОСОБА_1 пред`являє вимоги про стягнення моральної шкоди, з урахуванням вимог п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, та не додано до самого позову її копії, відповідно до кількості відповідачів.

Оскільки заява ОСОБА_1 містить не всі складові елементи відповідно до вимог статті 175 ЦПК України, тому заява підлягає залишенню без руху з наданням строку для усунення недоліків.

При цьому слід зауважити, що незазначення відповідача за поданими вимогами позбавляє в подальшому суд у випадку встановлення його неналежності здійснити процесуальні дії щодо його заміни на належного відповідача, оскільки таких правомочностей, як притягнення відповідача до участі у справі за власною ініціативою, у суду не передбачено процесуальним законом, що порушує принцип незалежності та безсторонності суду у поєднанні з принципом диспозитивності».

На виконання вимог ухвали від 07.01.2026 від ОСОБА_1 22 січня 2026 року до суду надійшла заява зі збільшенням вимог відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі зміною розміру мінімальної заробітної плати України, яка не містить всі складові елементи відповідно до вимог статті 175 ЦПК України.

У супровідному листі до заяви ОСОБА_1 посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду по справі №201/10234/20 від 08.02.2022, зазначаючи, що вимоги його заяви стосуються відшкодування моральної шкоди у мінімальному розмірі, що не передбачає її розгляду у позовному провадженні, враховуючи відсутність спору.

Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду у зазначеній Постанові зазначила у п. 132, що моральна шкода у цих правовідносинах у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України та статтею 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодовується особі, щодо якої допущено передбачені статтею 1 цього Закону дії без встановлення вини органу, що відповідає за відшкодування такої шкоди. Факт спричинення моральної шкоди, як і її розмір, що перевищує мінімально встановлений законом, підлягають встановленню та доведенню при розгляді відповідної вимоги, поданої у будь-якій формі з дотриманням необхідних, передбачених статтею 175 ЦПК України елементів у позовному провадженні. У п. 146 зазначено, що з огляду на зазначене суди першої та апеляційної інстанцій у цій справі правильно вважали, що у контексті цієї справи та своєї заяви ОСОБА_1 мав звернутися до суду з вимогою саме в порядку позовного провадження з дотриманням вимог, передбачених положеннями статей 175, 177 ЦПК України, а тому оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін. У п. 149 зазначено, що незазначення ОСОБА_1 відповідача за поданими вимогами позбавляє в подальшому суд у випадку встановлення його неналежності здійснити процесуальні дії щодо його заміни на належного відповідача, оскільки таких правомочностей, як притягнення відповідача до участі у справі за власною ініціативою, у суду не передбачено процесуальним законом, що порушує принцип незалежності та безсторонності суду у поєднанні з принципом диспозитивності.

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 дійшов висновку про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц зазначено, що оскільки Закон про відшкодування шкоди не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 за захистом свого порушеного права має звернутися до суду саме з позовною заявою в порядку позовного провадження з дотриманням вимог, передбачених положеннями статей 175, 177 ЦПК України.

Відповідно до ч. 12, 13 ст. 187 ЦПК України, якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Отже, ОСОБА_1 недоліки заяви, відповідно до ухвали суду від 07.01.2026, не виправлені, у зв`язку з чим, на підставі ч. 13 ст. 187 ЦПК України, заява залишається без розгляду.

Керуючись ст. 175, 177, 187, 258-260 ЦПК України, суд,

постановив:

Заяву ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди за незаконне перебування під слідством в період з 04.10.2002 по 10.03.2009, залишити без розгляду.

Роз`яснити, що після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, ОСОБА_1 має право звернутися до суду повторно.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Нечипоренко