Справа № 163/1520/24 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета С. А.
Провадження № 22-ц/802/47/26 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Власюк О.С.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_5 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 22 вересня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_6 - вони за спільні сімейні кошти придбали житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який було зареєстровано на ім`я відповідача. Позивач зазначає, що придбане у період шлюбу майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, незалежно від того, на кого воно зареєстроване.

Просить визнати, що житловий будинок житловою площею 23,6 кв.м., загальною площею 41,8 кв.м., рік побудови 1950, що знаходиться по АДРЕСА_1 належний ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27 липня 1999 року за №626, реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №060 є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Скасувати рішення державного реєстратора Любомльської міської ради про державну реєстрацію права власності на будинок житловою площею 23,6 кв.м., загальною площею 41,8 кв.м., рік побудови 1950, що знаходиться по АДРЕСА_1 належний ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27 липня 1999 року за №626, реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №060 за відповідачем.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 22 вересня 2025 року позов задоволено частково.

Ухвалено визнати, що житловий будинок житловою площею 23,6 кв.м., загальною площею 41,8 кв.м., рік побудови 1950, що знаходиться по АДРЕСА_1 належний ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27 липня 1999 року за №626, реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №060 є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції, в частині задоволених позовних вимог, скасувати у зв`язку з неповним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволені позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_2 з 19 серпня 1986 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 15 березня 1999 року було розірвано.

З відзиву та доданих до нього копії паспорта для виїзду за кордон та картки фізичної особи платника податків вбачається, що позивач ОСОБА_8 змінила прізвище на ОСОБА_9 .

У листі комунальне підприємство «Волиньпроект» Волинської обласної ради від 23 травня 2024 року повідомило, що станом на 31 грудня 2012 року право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_7 . Підставою для державної реєстрації зазначено договір купівлі-продажу, посвідчений Любомльською державною нотаріальною конторою Волинської області 27 липня 1991 року за № 626.

Згідно з умовами зазначеного договору, житловий будинок за вказаною адресою, розташований на земельній ділянці площею 600 кв. м, ОСОБА_7 придбала у громадян ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за ціною 3200 карбованців, яку продавці отримали від покупця у повному обсязі. У тексті договору зазначено, що сторонам роз`яснено вимоги ст. 101 та 226 Цивільного кодексу УРСР.

Відповідно до реєстраційного посвідчення від 24 лютого 1992 року № 1149, виданого Волинським обласним бюро технічної інвентаризації, підтверджено, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за ОСОБА_7 на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Любомльською державною нотаріальною конторою 27 липня 1991 року за № 626.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 381013612 убачається, що житловий будинок за тією ж адресою зареєстрований на праві власності за ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060.

З договору про користування електричною енергією для побутових потреб від 2004 року, договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення від 06 березня 2019 та страхового свідоцтва про страхування будівель від 15 грудня 2005 встановлено, що споживачем цих послуг є ОСОБА_2 . Об`єктом нерухомого майна, на який поширюється дія зазначених документів, є будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду, з даним позовом, позивач зазначає, що в добровільному порядку сторони не дійшли згоди про те, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , як колишньому подружжю, а тому він змушений звернутись за захистом свого права в судовому порядку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України (далі - СК України) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Згідно до Прикінцевих положень СК України, прийнятого 10 січня 2002 року, зі змінами та доповненнями, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року, положення якого застосовуються до тих правовідносин, що виникли між подружжям після набрання ним чинності.

Спірний житловий будинок було придбано 27 липня 1991 року під час дії КпШС України, а тому судом першої інстанції було правильно застосовано до спірних правовідносин положення КпШС України.

Згідно до положень ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Отже, законом встановлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення, що узгоджується з нормами ст. 22 КпШС України та ст.60 СК України.

Так судом встановлено, що спірний житловий будинок придбано під час перебування сторін в шлюбі за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу 27 липня 1991 року, право власності на який було зареєстровано за відповідачем, а тому він належить сторонам на праві спільної сумісної власності в силу вимог ст. 22 КпШС України та ст. 60 СК України.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач вказувала, що у них з позивачем була домовленість, що спірний житловий будинок залишається у її власності, оскільки такий був придбаний за особисті кошти, які були надані їй матір`ю.

Однак такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки є голослівними та не підтверджені жодними доказами, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Також безпідставними є доводи відповідача в про пропуск позивачем строку на звернення до суду з даним позовом, перебіг якого, на думку апелянта, розпочався з моменту розірвання шлюбу.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Отже, строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

Факт припинення спільного проживання сторін сам по собі не свідчить про порушення права власності позивача на спірний будинок, а лише підтверджує відсутність між сторонами, з цього часу, фактичних шлюбних відносин. Обставини, які свідчили б про вчинення відповідачем дій на порушення прав позивача на спірний будинок до пред`явлення позову, які зумовили б потребу захисту прав, у зв`язку з чим почався б перебіг позовної давності, матеріали справи не підтверджують. Тобто після припинення спільного проживання до моменту звернення позивача до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності, дій, які б вказували на невизнання відповідачем чи оспорювання права власності позивача на спільне майно, або дій по відчуженню цього майна, останній не вживав.

Судом установлено, що після розірвання шлюбу та поданий час позивач ОСОБА_2 проживає у спірному будинку та є споживачем комунальних послуг з обслуговування будинку. В свою чергу відповідач з 2004 року виїхала з дітьми на постійне проживання в Республіку Польща. Причиною звернення до суду з вказаним позовом слугувала інформація щодо бажання відповідача відчужити вказаний будинок.

З врахуванням викладеного, суд першої інстанції обґрунтовано констатував про підставність вимог щодо визнання житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності бувшого подружжя.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 22 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: