ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року

м. Київ

справа № 523/1562/18

провадження № 61-16001св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Пересипського районного суду міста Одеси від 19 жовтня 2022 року в складі судді Бузовського В. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року в складі колегії суддів: Сегеди С. М., Комлевої О. С.,Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просив стягнути з них у солідарному порядку заборгованість за договором позики в розмірі 42 886 741,22 грн, з яких: основна сума боргу - 2 207 337,00 грн, пеня - 40 283 900,25 грн, три відсотки річних - 94 419,00 грн, інфляційні витрати - 301 084,22 грн.

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що 26 жовтня 2016 року між ним та ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого він передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 2 443 839,24 грн, що в еквіваленті складало 95 480,00 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 26 квітня 2017 року.

Договір позики був укладений за згодою дружини позичальника - ОСОБА_3 , викладеної у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено нотаріально. Цією заявою вона надала згоду своєму чоловіку на укладення договору позики, отримання коштів у власність та передачу в іпотеку майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

На виконання умов договору позики ОСОБА_2 передав йому грошові кошти в сумі, еквівалентній 9 240,00 доларів США. Іншу частину позики не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість в загальному розмірі 42 886 741,22 грн.

Оскільки договір позики був укладений в інтересах сім`ї, у відповідачів як подружжя є солідарний обов`язок з повернення цієї заборгованості.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Пересипського районного суду міста Одеси від 19 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року, позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 4 810 177,22 грн, у тому числі: основна сума боргу - 2 207 337,00 грн, пеня - 2 207 337,00 грн, інфляційні витрати - 301 084,22 грн, три відсотки річних - 94 419,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судові рішення мотивовані тим, що між сторонами виникли договірні зобов`язання за договором позики. ОСОБА_2 допустив неналежне виконання своїх зобов`язань, внаслідок чого виникла заборгованість.

Оскільки договір позики укладений ОСОБА_2 за згодою дружини ОСОБА_3 , яка не довела, що грошові кошти отримувались її чоловіком у позику не в інтересах сім`ї, а на його особисті потреби, наявні підстави для покладення на відповідачів солідарного обов`язку з повернення суми боргу.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У листопаді 2024 року ОСОБА_3 через представника ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Пересипського районного суду міста Одеси від 19 жовтня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року в частині стягнення з неї заборгованості за договором позики й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, пред`явлених до неї.

Як на підставу касаційного оскарження посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:застосування норми права без урахування висновків, викладеного в постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 713/285/2012, від 25 вересня 2019 року в справі № 569/2255/17, від 30 вересня 2020 року в справі № 504/1958/15-ц, від 12 травня 2021 року в справі № 754/8160/16-ц, від 15 червня 2022 року в справі № 569/7165/19, від 14 листопада 2024 року в справі № 727/1140/21.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини справи, внаслідок чого дійшли до помилкового висновку про наявність у неї солідарного обов`язку з повернення позивачу коштів.

Суди не врахували, що договір позики не містить посилань на мету отримання грошових коштів, їх цільове використання. Зі змісту договору не видно, що він укладався ОСОБА_2 в інтересах сім`ї. Будь-які докази витрачання одержаних ОСОБА_2 за договором позики коштів на потреби сім`ї чи в її інтересах у матеріалах справи немає.

Судові рішення в частині стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_2 у касаційному порядку не оскаржуються та в цій частині Верховним Судом не переглядаються.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

29 січня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

26 жовтня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав у власність грошові кошти в сумі 2 443 839,24 грн, що в еквіваленті складає 95 480,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 26 квітня 2017 року.

Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою О. В., реєстровий № 2650.

Відповідно до пункту 19договору позики, договір укладений за згодою дружини позичальника - ОСОБА_3 , викладеної у вигляді заяви від 26 жовтня 2016 року, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Мозолєвою О. В.

Цією заявою ОСОБА_3 надала згоду своєму чоловіку, ОСОБА_2 , на укладення договору позики та отримання грошових коштів, зазначених в пункті 1 договору у власність, а також на виконання приписів пункту 13 договору з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором передачі в іпотеку житлового будинку та земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності відповідачів.

Відповідно до розписок про отримання грошових коштів від 24 листопада 2016 року, від 30січня 2017 року та від 27 березня 2017 року ОСОБА_2 повернув позивачу грошові кошти в сумі, еквівалентній 9 240,00 доларів США.

Станом на час пред`явлення позову заборгованість за договором позики, яку позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку, складає 42 886 741,22 грн, а саме: основна сума боргу в розмірі 2 207 03,37 грн, пеня у розмірі 40 283 900,25 грн, три відсотки річних у розмірі 94 419,00 грн та інфляційні витрати в розмірі 301 084,22 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Суди встановили, що ОСОБА_2 допустив неналежне виконання своїх зобов`язань за договором позики, внаслідок чого виникла заборгованість.

На час укладення ОСОБА_2 договору позики від 26 жовтня 2016 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , яка в нотаріально засвідченій заяві надала свою згоду на укладення договору позики.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Так, у статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ця презумпція спільності майна може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У частинах другій, третій статті 65 СК України зазначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Згідно зі статтею 12, частиною першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Установивши, що договір позики від 26 жовтня 2016 року укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за нотаріально засвідченою згодою дружини позичальника ОСОБА_3 , про що свідчить відповідна заява та застереження в договорі позики, при цьому ОСОБА_3 не надала жодних доказів того, що кошти, отримані за цим договором позики, були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби її чоловіка, тобто відповідач не спростувала презумпції спільності права власності подружжя, суди зробили правильний висновок про наявність підстав для солідарного стягнення з неї заборгованості за договором позики, розмір якої вона не спростовує.

Такі висновки судів узгоджуються з висновком Верховного Суду, зробленим, зокрема в постанові від 15 жовтня 2025 року в справі № 760/6547/17, та не суперечать висновкам, викладеним Верховним Судом у наведених у касаційній скарзі постановах.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріально і процесуального права.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Пересипського районного суду міста Одеси від 19 жовтня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун М. Ю. Тітов