ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1070/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді -Цимбал І.К.,

при секретарі - Козін В.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 , третя особа: Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація, про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація, про визнання права власності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що, лише після відкриття спадкової справи після померлого брата ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , в лютому 2024 року ОСОБА_1 від приватного нотаріуса КМНО Кириленко Л.В. стало відомо, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.03.1993 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в БТІ м. Києва лише за ОСОБА_5 .

Тобто в КП КМР «КМ БТІ» зареєстровано свідоцтво про право власності на житло від 18.03.1993 року, де власником квартири є лише ОСОБА_5 , а Дарницька РДА видала свідоцтво про право власності на житло від 18.03.1993 року, де власниками квартири є три особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15.10.2025 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом та постановлено провести розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заявуне скористався.

Від представника третьої особи - Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації до суду надійшли письмові пояснення щодо позову, в якому представник просив ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства та розглядати справу за відсутності представника третьої особи.

Ухвалою суду від 13.11.2025 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання, позивачі та їх представник не з`явились, представник позивачів подав заяву про розгляд справи без участі позивачів, позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причину неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, в письмових пояснення щодо позову просив суд розглядати справу за відсутності представника третьої особи.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

На підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 22.07.1983 року за №1052, ОСОБА_6 , 25 липня 1983 року отримав ордер №3702 серія А, на квартиру АДРЕСА_1 у складі сім`ї: ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_1 (дочка), ОСОБА_2 (онук).

02.11.1983 року ОСОБА_6 ,ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були прописані в квартирі АДРЕСА_1 .

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті, відповідальним квартиронаймачем стала його дружина - ОСОБА_5 .

03.03.1993 року від наймача ОСОБА_5 та членів сім`ї: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до керівника органу приватизації ОСОБА_7 надійшла заява про оформлення передачі в спільну сумісну приватну власність квартири АДРЕСА_1 . До заяви було додано довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (ОСОБА_5 - власник особового рахунку ОСОБА_1 - дочка, ОСОБА_2 онук), технічний паспорт на квартиру та розрахунки площі квартири, що безоплатно приватизуються.

Розпорядженням органу приватизації №366 від 15.03.1993 року прохання наймача ОСОБА_5 , задоволено, квартиру АДРЕСА_1 , передано в спільну часткову власність.

Відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва, на підставі розпорядження від 15.03.1993 року №366, 18 березня 1993 року, було видано свідоцтво про право власності на житло, у відповідності до якого, квартира за адресою: АДРЕСА_2 дійсно належить на праві приватної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних долях.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 26 грудня 2019 року Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві зроблено відповідний актовий запис №1615.

За життя, 31.03.2003 року, ОСОБА_5 склала заповіт, згідно якого все належне їй майно на випадок її смерті заповідала ОСОБА_1 . Спадковим майном після смерті ОСОБА_5 була 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 .

10 січня 2020 року ОСОБА_1 подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом після померлої матері, об`єктом спадкування була її 1/3 частка у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Також до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини завернувся брат позивачки - ОСОБА_4 , який на той час вже був пенсіонером. Обов`язкова частка ОСОБА_4 у спадковому майні, згідно ч. 1 ст. 1242 ЦК України, становила 1/36 частка квартири (1/12 від 1/3 частини, що належала померлій).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . За життя спадщину у вигляді обов`язкової частки після смерті матері не прийняв. Склав заповіт від 01.04.2022 року, яким все належне йому майно заповідав сину ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на 1/36квартири АДРЕСА_1 . Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 є його син - ОСОБА_3 (відповідач у справі).

З метою прийняття спадщини після померлого батька, ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса КМНО Кириленко Л.В., та просив видати свідоцтво про право на спадщину за законом.

Приватний нотаріус КМНО Кириленко Л.В., з метою перевірки належності квартири померлому ОСОБА_4 , звернулася до КП КМР «Київське міське БТІ» та отримала відповідь у відповідності до якої квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого відділом приватизації державного житлового фонду Харківської райдержадміністрації м. Києва від 18.03.1993 року. Дата проведення реєстрації в Бюро - 27.04.1993 року за реєстровим номером №3595. До відповіді також було долучено копію свідоцтва про право власності на житло видане 18.03.1993 року, на підставі якого була проведена реєстрація права власності на вказану квартиру, з якої вбачається що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності лише за ОСОБА_5 .

Тобто, лише після відкриття спадкової справи після померлого братаОСОБА_1 - ОСОБА_4 , в лютому 2024 рокуОСОБА_1 від приватного нотаріуса КМНО Кириленко Л.В. стало відомо, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.03.1993 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в БТІ м. Києва лише за ОСОБА_5 .

З метою надання правової допомоги ОСОБА_1 адвокат Данилов Ю.В. звернувся з адвокатським запитом за вих.: 07/02/24-01 від 07.02.2024 року до Голови Дарницької РДА та просив надати інформацію про те, на кого була приватизована та хто є власником квартири АДРЕСА_1 .

У відповідь на адвокатський запит отримав листа від 12.02.2024 року за вих. №101-1502, в якому було повідомлено, що відповідно до розпорядження відділу приватизації житла Харківської районної державної адміністрації м. Києва від 15.03.1993 року №366, було приватизовано квартиру та видано свідоцтво про право власності на житло на трьох осіб, а саме на ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

З наданої Дарницькою РДА копії приватизаційної справи вбачається, що в дійсності квартира була приватизованана трьох осіб.

Тобто сталось так, що в КП КМР «КМ БТІ» зареєстровано свідоцтво про право власності на житло від 18.03.1993 року, де власником квартири є лише ОСОБА_5 , а Дарницька РДА видала свідоцтво про право власності на житло від 18.03.1993 року, де власниками квартири є три особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Оскільки вказані обставини порушують законні права та інтереси позивачів, а іншого способу вирішення цього питання не існує, тому позивачі звернулися за захистом своїх прав та інтересів до Дарницького районного суду м. Києва з цим позовом.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду.

Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ч.1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Згідно зі ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Правом власності є право особи на річ (майно) яке воно здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Статтею 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, зокрема, у разі неможливості одержати у відповідних органах правовстановлюючий документ на підтвердження права. Разом з тим, відповідно до висновків, викладених у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №522/1029/18, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку в порядку ст. 392 ЦК України є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Аналогічна правова позиція викладена у висновках Верховного Суду у постановах від 02.05.2018 р. у справі № 914/904/17, від 27.06.2018 р. у справі № 904/8186/17, від 11.04.2019 р. у справі № 910/8880/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 р. у справі № 916/1608/18.

Стаття 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право мирного володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У п.37 Постанови від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначає, що позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна.

З урахуванням положень ч.1 ст.15 та ст.392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У п.37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» наголошується, що виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, зокрема, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами.

Крім того, Верховний Суд України у своєму Узагальненні «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» звертає увагу, що передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, судом встановлено, що лише після відкриття спадкової справи після померлого брата ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , в лютому 2024 року ОСОБА_1 від приватного нотаріуса КМНО Кириленко Л.В. стало відомо, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.03.1993 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в БТІ м. Києва лише за ОСОБА_5 .

Відповідно до листа Голови Дарницької РДА від 12.02.2024 року за вих. №101-1502, в якому було повідомлено, що відповідно до розпорядження відділу приватизації житла Харківської районної державної адміністрації м. Києва від 15.03.1993 року №366, було приватизовано квартиру та видано свідоцтво про право власності на житло на трьох осіб, на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Дослідивши наявні у матеріалах справи документи, приймаючи до уваги те, що з наданої Дарницькою районною у місті Києві державною адміністрацією копії приватизаційної справи вбачається, що в дійсності квартира була приватизована на трьох осіб, суд дійшов висновку, що позивачами у позасудовому порядку вжито всіх можливих заходів для відновлення порушеного права, які виявились безрезультатними, отже у даному випадку для позивачів єдиним способом захисту їх права є визнання за ними у судовому порядку права власності на їх частки у квартирі.

Згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, а також те, що вказані обставини порушують законні права та інтереси позивачів, а іншого способу вирішення цього питання не існує,суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 11, 15, 16, 19, 203, 204, 215, 315, 316, 317, 319, 321, 328, 345, 392 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 2, 4, 5, 11, 12, 13, 76-81, 89, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація, про визнання права власності, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивачі: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП - НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 .

Головуючий І.К.ЦИМБАЛ