ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року

м. Київ

справа № 643/3336/22

провадження № 61-4248св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотов Станіслав Давидович;

особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, - Салтівська окружна прокуратура міста Харкова, яка діє в інтересах держави в особі Харківської міської ради;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 05 березня 2025 рокуу складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Маміної О. В., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотов С. Д. (далі - приватний нотаріус ХМНО Клопотов С. Д.), про визнання права власності на квартиру.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 04 лютого 2022 року між ОСОБА_2 (продавець) та нею (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що складається з однієї житлової кімнати, житлова площа квартири становить 19,7 кв. м, загальна площа - 34,4 кв. м.

Відповідно до пункту 3 договору вказана квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 грудня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Попрас Ю. В. (далі - приватний нотаріус ХМНО Попрас Ю. В.), зареєстрованого в реєстрі за № 1450, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101. Номер запису про право власності: 29459969.

Згідно з пунктом 4 договору продаж квартири вчиняється за суму 423 000 грн, які покупець зобов`язується сплатити продавцю в строк до 05 лютого 2022 року.

В пункті 5 договору вказано, що факт повного розрахунку за відчужувану нерухомість буде підтверджений заявою продавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально.

Відповідно до пункту 10 договору право власності на зазначену квартиру у покупця виникає з моменту державної реєстрації права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень з моменту державної реєстрації права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Чоловік позивачки ОСОБА_3 надав заяву про те, що квартира придбається ОСОБА_1 за її власні кошти в особисту приватну власність. Справжність підпису на цій заяві засвідчено приватним нотаріусом ХМНО Клопотовим С. Д. від 04 лютого 2022 року, зареєстрованого в реєстрі за № 52.

Крім того, ОСОБА_2 склав на ім`я нотаріуса ХМНО Клопотова С. Д. відповідні заяви щодо виконання зобов`язання за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , а також про відсутність матеріальних та інших претензій до покупця ОСОБА_1 .

Позивачка зазначила, що у зв`язку із тим, що не працював Державний реєстр прав, приватним нотаріусом ХМНО Клопотовим С. Д. з незалежних від нього причин 04 лютого 2022 року не вдалось здійснити державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Посилалася на те, що вона є добросовісним набувачем, сторони дійшли всіх істотних умов, здійснили розрахунки, нотаріально посвідчили та уклали договір купівлі-продажу квартири від 04 лютого 2022 року з продавцем ОСОБА_2 , однак незалежно від їх волі та інших обставин вона не отримала права власності на нерухоме майно, за яке сплатила кошти в повному обсязі.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила:

- визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , від 04 лютого 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладеним;

- визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 07 серпня 2023 року у складі судді Майстренко О. М. позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який укладено 04 лютого 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач повністю виконала умови договору купівлі-продажу, тому спірна квартира була набута в уставленому законом порядку та є власністю позивача.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись із судовими рішеннями місцевого суду, 07 серпня 2024 року особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, - Салтівська окружна прокуратура міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року клопотання Салтівської окружної прокуратура міста Харкова, в інтересах держави в особі Харківської міської ради про поновлення пропущеного строку задоволено. Поновлено Салтівській окружній прокуратурі міста Харкова, в інтересах держави в особі Харківської міської ради строк на апеляційне оскарження заочного рішення Московського районного суду міста Харкова від 07 серпня 2023 року. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Салтівської окружної прокуратура міста Харкова, в інтересах держави в особі Харківської міської ради на заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 07 серпня 2023 року.

Апеляційний суд зазначив, що Салтівська окружна прокуратура міста Харкова, в інтересах держави в особі Харківської міської ради до участі в даній справі не була залучена, копію оскаржуваного заочного рішення отримано лише 17 липня 2024 року, тому необхідно поновити Салтівській окружній прокуратурі міста Харкова, в інтересах держави в особі Харківської міської ради строк на апеляційне оскарження заочного рішення Московського районного суду міста Харкова від 07 серпня 2023 року.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 05 березня 2025 року апеляційну скаргу Салтівської окружної прокуратура міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради задоволено. Заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 07 серпня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської обласної прокуратури судовий збір в розмірі 2 977,20 грн за подачу апеляційної скарги.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що прокурор навів належне обґрунтування для звернення до суду в інтересах держави саме в особі Харківської міської ради, яка є компетентним органом у спірних правовідносинах, однак не виконує покладених на нього законом функцій. Зокрема, вказано, що оскаржуване рішення суду унеможливлює визнання спірної квартири об`єктом відумерлої спадщини та порушує інтереси територіальної громади в особі Харківської міської ради.

З матеріалів справи вбачається, що останнім власником спірної квартири була ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не відкривалася.

З огляду на відсутність у ОСОБА_4 спадкоємців за заповітом і за законом, вказана квартира після спливу одного року з часу відкриття спадщини мала бути визнана відумерлою спадщиною.

Тому колегія суддів вважала, що подальші дії зі спірним нерухомим майном, а саме набуття права власності на квартиру спочатку ОСОБА_5 , потім ОСОБА_2 , а після нього ОСОБА_1 , за умови відсутності належних документів, які б підтверджували законність набуття права власності на квартиру ОСОБА_5 , не можуть мати юридичних наслідків у формі набуття права власності.

З матеріалів справи встановлено, що станом на 13 липня 1999 року, яке вказується як дата набуття ОСОБА_5 права власності в порядку приватизації на спірну квартиру, вона вже перебувала у власності інших осіб.

Враховуючи відсутність спадкоємців після смерті ОСОБА_4 , а також те, що свідоцтво про право власності на житло від 13 липня 1999 року реєстраційний номер НОМЕР_1 , видане Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, згідно з розпорядженням від 13 липня 1999 року № 18305, на підставі якого ОСОБА_5 зареєстрував за собою право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , не видавалось, колегія суддів дійшла висновку про наявність у територіальної громади в особі Харківської міської ради цивільного інтересу на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади.

Із наведеного слідує, що заочним рішенням суду першої інстанції було вирішено питання про права та обов`язки територіальної громади в особі Харківської міської ради, яка не була залучена до участі у розгляді справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

01 квітня 2025 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 05 березня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пунктів 1, 3, 4 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 11 жовтня 2023 року у справі № 757/3572/17-ц, від 24 жовтня 2024 року у справі № 990/277/24, у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 902/538/14, від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 819/478/17, від 17 лютого 2021 року у справі № 926/2260/19, від 01 лютого 2022 року у справі № 420/4462/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 554/9193/19, від 17 січня 2023 року у справі № 911/1014/20, від 08 лютого 2023 року у справі № 922/3589/21, від 14 березня 2023 року у справі № 922/1974/19, від 26 квітня 2023 року у справі № 260/1939/20, від 31 травня 2023 року у справі № 908/3168/21, від 20 червня 2023 року у справі № 922/243/22, від 21 червня 2023 року у справі № 202/3829/16-ц, від 21 червня 2023 року у справі № 175/3593/20, від 15 серпня 2023 року у справі № 178/2124/21, від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18, від 02 серпня 2024 року у справі № 917/2178/17. Крім того, апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази, відхилив клопотання позивачки про витребування доказів, клопотання про допит свідків щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Салтівського районного суду міста Харкова (колишня назва - Московський районний суд міста Харкова).

19 травня 2025 року справа № 643/3336/22 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 грудня 2025 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що на прокуратуру не розповсюджуються цивільно-правові правовідносини двох громадян України за договором купівлі-продажу, укладеним між нею як покупцем та продавцем ОСОБА_2 .

Вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Салтівської окружної прокуратура міста Харкова, в інтересах держави в особі Харківської міської ради на заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 07 серпня 2023 року, апеляційний суд одночасно не залучив Харківську міську раду до розгляду, чим позбавив права заявити клопотання, проігнорував заперечення на відкриття апеляційного провадження та клопотання про закриття провадження у справі, подане ОСОБА_1 01 листопада 2024 року, клопотання про витребування доказів, клопотання про виклик та допит свідків, чим неодноразово та грубо порушив вимоги ЦПК України, надавши перевагу органам прокуратури. Крім того, апеляційний суд без заяви чи клопотання поновив строк на апеляційне оскарження та прийняв скаргу, яка підписана неуповноваженою особою.

Апеляційний суд взагалі вийшов за межі апеляційної скарги та встановив юридичні факти, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, зокрема без дослідження тих обставин, що відповідно до пункту 3 договору купівлі-продажу від 04 лютого 2022 рокуспірна квартира на праві приватної власності належить продавцю ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Попрас Ю. В. від 14 грудня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1450, суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_2 не міг отримати таке право власності, а також таке право не міг отримати ОСОБА_5 .

Обвинувальні вироки відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000007, або об`єднаному кримінальному провадженні № 0000866 відсутні. Досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000007 від 31 січня 2019 року, в якому начебто допитувався ОСОБА_5 , взагалі закрите у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Отже, ОСОБА_2 , так само як і ОСОБА_1 є добросовісними набувачами вказаного майна.

Враховуючи, що кримінальне провадження № 0000007 було розпочате 31 січня 2019 року та органам прокуратури було відомо про ознайомлення 28 травня 2020 року представника потерпілої особи, а саме Харківської міської ради - Рєзанова А. В. з матеріалами кримінального провадження № 0000866, то трирічна позовна давність для звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою спливла.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2025 року Салтівська окружна прокуратура міста Харкова подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, зазначивши про його законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені апеляційним судом

04 лютого 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Зазначена квартира складається з однієї житлової кімнати, житлова площа - 19,7 кв. м, загальна площа - 34,4 кв. м.

Відповідно до пункту 3 договору вказана квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 грудня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Попрас Ю. В., зареєстрованого в реєстрі за № 1450, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101. Номер запису про право власності: 29459969.

Згідно з пунктами 4, 5 договору продаж квартири вчиняється за суму 423 000 грн, які покупець зобов`язується сплатити продавцю в строк до 05 лютого 2022 року. Факт повного розрахунку за відчужувану нерухомість буде підтверджений заявою продавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально.

Пунктом 10 договору передбачено, що право власності на вказану квартиру у покупця виникає відповідно до статей 182, 334 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та пункту 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з моменту державної реєстрації права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Зазначений договір купівлі продажу квартири був скріплений підписами продавця ОСОБА_2 та покупця ОСОБА_1 , а також 04 лютого 2022 року посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Клопотовим С. Д. та зареєстрований в реєстрі за № 53 (т.1 а.с.8-11).

Також 04 лютого 2022 року ОСОБА_2 написав заяву, в якій повідомив, що зобов`язання покупця за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 виконані ОСОБА_1 повністю, будь-яких матеріальних та інших претензій до покупця ОСОБА_1 , не має. Дана заява 04 лютого 2022 року посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Клопотовим С. Д. та зареєстрована в реєстрі за № 54 (т.1 а.с.15).

В цей же день ОСОБА_3 написав заяву, в якій повідомив, що грошові кошти, які витрачаються його дружиною ОСОБА_1 на придбання квартири АДРЕСА_1 , є її особистими коштами, таким чином майно буде вважатися особистою приватною власністю покупця ОСОБА_1 , шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрований 29 травня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 683. Дана заява посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Клопотовим С. Д. 04 лютого 2022 року та зареєстрована в реєстрі за № 52 (т.1 а.с.20).

Разом з апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції надано:

- копію розпорядження № 18305П2, яке видане 24 жовтня 1995 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, згідно з яким квартиру АДРЕСА_1 , передано у приватну власність ОСОБА_7 (т.1 а.с.93);

- копію свідоцтва про право власності на житло, видане 24 жовтня 1995 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, реєстраційний номер 5-95-63599П2, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_7 (т.1 а.с.105);

- копію договору купівлі-продажу від 28 жовтня 1995 року № Н7-645, зареєстрованого у Харківському міському БТІ 15 листопада 1995 року за реєстровим номером П-5-20671, за яким ОСОБА_7 продав спірну квартиру ОСОБА_8 (т.1 а.с.85);

- копію договору купівлі-продажу від 07 березня 1996 року, зареєстрованого на біржі «Право-ріелтор» 07 березня 1996 року за номером № 3-07-01, за яким ОСОБА_8 продав спірну квартиру ОСОБА_9 (т.1 а.с.83-84);

- копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 липня 1998 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2943, згідно з яким у порядку спадкування спірна квартира перейшла у власність ОСОБА_10 (т.1 а.с.107);

- копію договору купівлі-продажу від 17 грудня 1998 року, зареєстрованого у реєстрі за реєстровим № 6232, за яким ОСОБА_10 продав спірну квартиру ОСОБА_4 (т.1 а.с.86-87);

- копію актового запису про смерть від 08 квітня 2005 року № 1020, яким підтверджено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.133);

- копію витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 02 серпня 2024 року за № 77863264, з якої вбачається, що після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не заводилася (т.1 а.с.138);

- копію витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 02 серпня 2024 року № 77863333, з якої вбачається чинний заповіт, складений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.136-137);

- копію свідоцтва про право власності на житло від 13 липня 1999 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 , видане Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та кломунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, відповідно до якого ОСОБА_5 на праві приватної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 13 липня 1999 року № 18305 (т.1 а.с.135);

- копію договору купівлі-продажу від 14 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Попрас Ю. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1450, за яким ОСОБА_5 продав спірну квартиру ОСОБА_2 (т.1 а.с.90-92);

- копію протоколу допиту свідка ОСОБА_5 (т.1 а.с.100-104).

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою в інтересах держави в особі Харківської міської ради, Салтівська окружна прокуратура міста Харкова посилалася на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції безпосередньо зачіпає інтереси територіальної громади міста Харкова, яка має право на спірну квартиру АДРЕСА_1 , як на об`єкт відумерлої спадщини. Набуття права власності ОСОБА_1 на вказану спірну квартиру на підставі рішення суду нівелює правову природу законної процедури набуття права власності на нерухоме майно, передбаченої ЦК України, та дотримання прав власності в цілому. Зазначене в свою чергу є порушенням інтересів держави, оскільки спірне майно має бути об`єктом відумерлої спадщини, право комунальної власності на яке не набуто територіальною громадою міста Харкова, зокрема, у зв`язку з укладенням фізичними особами незаконних правочинів щодо вказаного нерухомого майна та наміром ОСОБА_1 обійти процедуру, передбачену спеціальним законодавством, для реєстрації нерухомого майна з метою незаконного набуття на нього права власності.

Апеляційним судом також встановлено, що на підставі розпорядження від 24 жовтня 1995 року № 18305П2, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, та свідоцтва про право власності на житло від 24 жовтня 1995 року № 5-95-63599П2, квартиру АДРЕСА_1 передано у приватну власність ОСОБА_7 .

За договором купівлі-продажу від 28 жовтня 1995 року № Н7-645, зареєстрованим у Харківському міському БТІ 15 листопада 1995 року за реєстровим номером П-5-20671, ОСОБА_7 продав вказану квартиру ОСОБА_8 .

За договором купівлі-продажу від 07 березня 1996 року № 3-07-01, зареєстрованим на біржі «Право-ріелтор» 07 березня 1996 року за № 3-07-01, ОСОБА_8 продав зазначену квартиру ОСОБА_9 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 помер та вказану квартиру фактично прийняла у спадщину ОСОБА_11 .

Після смерті ОСОБА_11 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2943 від 06 липня 1998 року, у порядку спадкування зазначена квартира перейшла у власність ОСОБА_10 .

За договором купівлі-продажу від 17 грудня 1998 року, зареєстрованим у реєстрі за реєстровим № 6232, ОСОБА_10 продав вказану квартиру ОСОБА_4 .

Таким чином останнім власником спірної квартири була ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не відкривалася.

З огляду на відсутність у ОСОБА_4 спадкоємців за заповітом і за законом, вказана квартира після спливу одного року з часу відкриття спадщини мала бути визнана відумерлою спадщиною.

Виходячи з наведеного колегія суддів апеляційного суду вважала, що подальші дії зі спірним нерухомим майном, а саме: набуття права власності на квартиру спочатку ОСОБА_5 , потім ОСОБА_2 , а потім ОСОБА_1 , за умови відсутності належних документів, які б підтверджували законність набуття права власності на квартиру ОСОБА_5 , не можуть мати юридичних наслідків у формі набуття права власності.

З матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що станом на 13 липня 1999 року, яке вказується як дата набуття ОСОБА_5 права власності в порядку приватизації на спірну квартиру, вона вже перебувала у власності інших осіб.

Враховуючи відсутність спадкоємців після смерті ОСОБА_4 та те, що свідоцтво про право власності на житло від 13 липня 1999 року реєстраційний № НОМЕР_1 , видане Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, яке видане згідно з розпорядженням від 13 липня 1999 року № 18305, на підставі якого ОСОБА_5 зареєстрував за собою право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , не видавалось, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про виникнення у територіальної громади в особі Харківської міської ради цивільного інтересу на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади.

Із наведеного слідує, що заочним рішенням суду першої інстанції було вирішено питання про права та обов`язки територіальної громади в особі Харківської міської ради, яка не була залучена до участі у розгляді справи.

ОСОБА_1 звертала увагу на відсутність обвинувальних вироків відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000007 від 31 січня 2019 року або об`єднаному кримінальному провадженню 0000866. Досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000007 від 31 січня 2019 року, в якому начебто допитувався ОСОБА_5 , взагалі закрите у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, а договір купівлі-продажу квартири у приватного нотаріуса ХМНО Клопотова С. Д. вилучено правоохоронними органами.

Колегія суддів апеляційного суду вважала, що дані твердження не спростовують висновків суду про те, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про права та обов`язки Харківської міської ради, оскільки матеріали справи підтверджують, що право власності на спірну квартиру первісно належало ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 24 жовтня 1995 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, реєстраційний номер 5-95-63599П2. В подальшому спірна квартира послідовно переходила від ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , від ОСОБА_8 до ОСОБА_9 , від ОСОБА_9 до ОСОБА_10 , від ОСОБА_10 до ОСОБА_4 , що унеможливлює виникнення права власності на спірну квартиру у ОСОБА_5 в порядку приватизації 13 липня 1999 року. Зворотного позивачка не довела.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктами 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і наведений в ній перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватися та розпоряджатися своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Аналіз норм ЦК України свідчить, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів.

За правилами статті 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, на підставі рішення суду не породжується, а підтверджується наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цього правила повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (частина третя статті 640 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частинами третьою, четвертою статті 334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу квартири від 04 лютого 2022 року, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до положень частини першої статті 31-2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості, що має наслідком набуття, зміну чи припинення речових прав, їх обтяжень одночасно із вчиненням такої нотаріальної дії, проводиться нотаріусом, яким вчинено відповідну нотаріальну дію, крім випадків, передбачених цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 31-2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за наявності поважних причин (надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила) державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, що має наслідком набуття, зміну чи припинення речових прав, їх обтяжень одночасно зі вчиненням такої нотаріальної дії, може бути проведена іншим нотаріусом за домовленістю із ним та за попереднім письмовим повідомленням відповідного територіального органу Міністерства юстиції України із зазначенням поважних причин, відомостей про нотаріуса, який проводитиме державну реєстрацію прав, та строку відсутності. Передача заяв на проведення державної реєстрації прав до іншого нотаріуса здійснюється за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав відповідним територіальним органом Міністерства юстиції України.

Статтею 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що при вирішенні спору про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується із державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

У справі, яка переглядається, апеляційним судом було встановлено, що в пункті 10 договору купівлі-продажу квартири від 04 лютого 2022 рокусторони визначили, що право власності на квартиру у покупця виникає відповідно до статей 182, 334 ЦК України та пункту 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з моменту державної реєстрації права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Отже, укладений 04 лютого 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , не міг бути визнаний дійсним судом та підстави для визнання за позивачкою права власності на цю квартиру відсутні, оскільки момент вчинення зазначеного договору відповідно до умов пункту 10 цього договору, а також статей 210 та 640 ЦК України, пов`язувався з державною реєстрацієюправа в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яка не відбулась. Укладений у такій формі договір купівлі-продажу не породжує для сторін прав і обов`язків й не може бути визнаний судом дійсним з підстав, заявлених позивачем.

Разом з цим, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, Салтівська окружна прокуратура міста Харкова посилалася на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції безпосередньо зачіпає інтереси територіальної громади міста Харкова, яка має право на спірну квартиру АДРЕСА_1 , як на об`єкт відумерлої спадщини.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частини перша та друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Однак положення зазначеної глави ЦК України передбачають також спадкування не тільки на підставі споріднення, а й за фактом спільного проживання (статті 1258-1265).

Зокрема, за положеннями статті 1264 і 1265 ЦК України передбачається, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно (п`ята черга спадкування), причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Отже, законодавство про спадщину передбачає, що перехід прав на спадкове майно відбувається на підставі споріднення або факту спільного проживання зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини як член сім`ї спадкодавця. Правопідверджуючим документом на спадкове майно при цьому є свідоцтво про право на спадщину (стаття 66 Закону України «Про нотаріат»). Відсутність таких спадкоємців та інших осіб, що спільно проживали зі спадкодавцем як члени сім`ї, свідчить про відсутність спадкоємців усіх п`яти черг, передбачених законом.

Одночасно ЦК України запобігає таким ситуаціям, коли відсутність спадкоємців має наслідками відсутність власників спадкового майна та його занепад. А тому передбачає у такому випадку перехід прав на це майно до територіальної громади за місцем знаходження цього майна (стаття 1277 ЦК України). Тому у разі відсутності спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття у територіальної громади виникає інтерес щодо переходу спадкового майна у власність громади.

Зокрема, у частинах першій та другій статті 1277 ЦК України в редакції, чинній на час подання позову до суду, визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (частина третя статті 1277 ЦК України та частина перша статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Однак відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права.

Спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК України).

Відповідно до положень глави дев`ятої розділу IV ЦПК України справи за заявою про визнання спадщини відумерлою розглядаються в окремому провадженні із залученням органу самоврядування та усіх заінтересованих осіб.

За змістом зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права, орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Частиною першою статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У постанові від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 351/592/18 вказано, що на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

У справі, яка переглядається, за доданими до апеляційної скарги документами, апеляційний суд встановив, що останнім власником спірної квартири була ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не відкривалася.

Тому, за відсутності у ОСОБА_4 спадкоємців за заповітом і за законом, вказана квартира після спливу одного року з часу відкриття спадщини мала бути визнана відумерлою спадщиною.

Натомість подальші дії зі спірним нерухомим майном, а саме: набуття права власності на квартиру спочатку ОСОБА_5 , потім ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за відсутності належних документів, які б підтверджували законність набуття права власності на квартиру ОСОБА_5 , не можуть мати юридичних наслідків для набуття позивачкою права власності на вказану квартиру.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що заочним рішенням суду першої інстанції було вирішено питання про права та обов`язки територіальної громади в особі Харківської міської ради, яка не була залучена до участі у розгляді справи.

Процесуальний порядок провадження в цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 257 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо: позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності; позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (пункт 35 рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти російської федерації», пункт 33 рішення ЄСПЛ від 01 квітня 2010 року у справі «Корольов проти російської федерації»).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України зазначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на прокуратуру покладаються функції, зокрема представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України.

Згідно з абзацом першим частини другої, абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

В постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду виклала такі правові висновки.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді має наслідком залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.

Якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для залишення позову без розгляду.

У вищевказаній постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду уточнила свої висновки, зроблені в постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 923/560/18, від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18, в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, вказавши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

У справі, яка переглядається, в апеляційній скарзі прокурор навів належне обґрунтування для звернення до суду в інтересах Харківської міської ради, що саме цей орган є компетентним у спірних правовідносинах, однак не виконує покладених на нього законом функцій, зокрема вказав, що оскаржуване заочне рішення суду унеможливлює визнання спірної квартири об`єктом відумерлої спадщини та порушує інтереси територіальної громади в особі Харківської міської ради.

Крім того, відповідно до вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» 07 серпня 2024 року Салтівською окружною прокуратурою міста Харкова письмово повідомлено Харківську міську раду про намір звернутися до суду з апеляційною скаргою з метою захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, однак відповідь Харківської міської ради до прокуратури не надійшла.

Враховуючи викладене, оскільки прокурор належним чином обґрунтував підстави для здійснення представництва інтересів Харківської міської ради в суді, то доводи касаційної скарги про те, що апеляційну скаргу подано неуповноваженою особою та щодо незалучення апеляційним судом до розгляду справи Харківської міської ради є безпідставними.

За вимогами статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Частинами третьою та четвертою статті 357 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини першої, пункту 1 частини другої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними. Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

ЄСПЛ неодноразово зауважував, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, пункт 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).

Згідно з Рекомендаціями № R (80) 2 щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнятими Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року, термін «дискреційне повноваження» означає повноваження, яке надає адміністративному органу певний ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибирати з кількох юридично доступних рішень те, яке буде більш прийнятним. Відтак дискреційними є повноваження, які залишають державному органу чи його посадовій особі свободу розсуду після з`ясування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Поновлюючи прокуратурі строк на апеляційне оскарження заочного рішення Московського районного суду міста Харкова від 07 серпня 2023 року, апеляційний суд взяв до уваги, що ні прокуратура, ні Харківська міська рада не брали участі у справі в суді першої інстанції, копію оскаржуваного заочного рішення Салтівська окружна прокуратура міста Харкова отримала лише 17 липня 2024 року та 07 серпня 2024 рокуподала апеляційну скаргу.

Враховуючи вищевикладене, доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно поновив Салтівській окружній прокуратурі міста Харкова строк на подання апеляційної скарги, є необґрунтованими.

Крім того, посилання ОСОБА_1 в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд без заяви чи клопотання поновив строк на апеляційне оскарження спростовується змістом апеляційної скарги, в прохальній частині якої Салтівська окружна прокуратура міста Харкова просила визнати поважними причини пропуску строку на апеляційне оскарження та поновити строк на апеляційне оскарження заочного рішення Московського районного суду міста Харкова від 07 серпня 2023 року.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені апеляційним судом обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 11 жовтня 2023 року у справі № 757/3572/17-ц, від 24 жовтня 2024 року у справі № 990/277/24, у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 902/538/14, від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 819/478/17, від 17 лютого 2021 року у справі № 926/2260/19, від 01 лютого 2022 року у справі № 420/4462/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 554/9193/19, від 17 січня 2023 року у справі № 911/1014/20, від 08 лютого 2023 року у справі № 922/3589/21, від 14 березня 2023 року у справі № 922/1974/19, від 26 квітня 2023 року у справі № 260/1939/20, від 31 травня 2023 року у справі № 908/3168/21, від 20 червня 2023 року у справі № 922/243/22, від 21 червня 2023 року у справі № 202/3829/16-ц, від 21 червня 2023 року у справі № 175/3593/20, від 15 серпня 2023 року у справі № 178/2124/21, від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18, від 02 серпня 2024 року у справі № 917/2178/17, є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду, питання обґрунтованості висновків цього суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 05 березня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

О. В. Ступак

В. В. Шипович