Справа № 740/7289/25
Провадження № 2-с/740/3/26
УХВАЛА

27 січня 2026 року м. Ніжин

Суддя Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області Шевченко І. М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу, виданого Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області 01 січня 2026 року у справі за заявою Приватного підприємства «Хост-Н» (далі ПП «Хост-Н») про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості з управління багатоквартирним будинком,

установила:

19 січня 2026 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до суду заяву, в якій просила: скасувати судовий наказ, виданий Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області 01 січня 2026 року у справі № 740/7289/25 за заявою ПП «Хост-Н» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості з управління багатоквартирним будинком за період з 01 січня 2023 року по 30 листопада 2025 року в сумі 13 479,48 грн; звільнити її від сплати судових витрат на підставі рішення Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/24881/16-ц та ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»; стягнути з ПП «Хост-Н» судові витрати зі сплати судового збору за подання заяви про скасування судового наказу, а також на підставі ст. 262 ЦПК України постановити окрему ухвалу щодо порушень законодавства фізичною особою, які містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 182 КК України.

На обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначила, що 16.01.2026 її дочка ОСОБА_2 особисто отримала засобами поштового зв`язку вищевказаний судовий наказ. Особисто їй про існування цього судового рішення стало відомо 18.01.2026, а тому вона не пропустила строк на подання заяви про скасування судового наказу. На її думку, нарахований ПП «Хост-Н» борг є незаконним, оскільки вона не укладала з приватним підприємством жодного договору про надання житлово-комунальних послуг. ПП «Хост-Н» не надало жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності матеріально-правової вимоги до ОСОБА_1 , а тому його вимоги є незаконними та непоґрунтованими, що свідчить про наявність між сторонами спору, вирішення якого можливе лише під час розгляду справи за правилами позовного провадження. Крім того, заявниця зазначила, що з 24.02.2022 вона фактично не проживає за адресою, за якою нараховано заборгованість, оскільки є внутрішньо переміщеною особою та проживає в м. Києві, на підтвердження чого до заяви додано копію довідки від 22.04.2022 № 3002-. Звернувшись до суду із заявою про видачу судового наказу, приватне підприємство не надано жодних доказів на підтвердження наявності у них письмової згоди ОСОБА_1 щодо збору, використання, обробки та зберігання її персональних даних.

Дослідивши матеріали заяви, суддя дійшла таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 171 ЦПК України у разі відсутності підстав для повернення заяви про скасування судового наказу, суддя не пізніше двох днів після її подання постановляє ухвалу про скасування судового наказу, в якій роз`яснює заявнику (стягувачу) його право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження.

Судовий наказ як особлива форма судового рішення за обставин, коли особа у поданій заяві про його скасування посилається на обставини, які підтверджують наявність між сторонами спору про право, не може вважатись обґрунтованим і підлягає скасуванню з наданням роз`яснення заявнику, що заявлені ним вимоги можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

З урахуванням викладеного, оскільки боржник заперечує наявність заборгованості в указаному розмірі, а зазначені у заяві про скасування судового наказу доводи боржника можуть бути перевірені судом лише під час розгляду справи в порядку позовного провадження, то на підставі ч. 3 ст. 171 ЦПК України судовий наказ підлягає скасуванню.

При цьому заявник (стягувач), який звертався до суду із заявою про видачу судового наказу, не позбавлений права звернення до суду із тими самими вимогами в порядку позовного провадження за правилами ЦПК України.

У заяві про скасування судового наказу ОСОБА_1 , серед іншого, просила звільнити її від сплати судових витрат на підставі рішення Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/24881/16-ц та ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Однак ОСОБА_1 обмежилась лише посиланням на постанову Верховного Суду та статтю Закону України «Про захист прав споживачів», не навівши жодного обґрунтування, яке б свідчило про можливість застосування зазначених положень до спірних правовідносин та, відповідно, про наявність підстав для звільнення її від сплати судових витрат.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18) зазначила, що споживач звільняється від сплати судового збору як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Зі змісту вказаної норми слідує, що споживач, право якого порушене і який з огляду на це подає позов, відповідно до статті цього Закону звільняється від сплати судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції, а також не має обов`язку сплати судового збору в інших судових інстанціях.

Водночас ОСОБА_1 звертається до суду із заявою про скасування судового наказу, а тому вимоги ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» на вказані правовідносини не поширюються.

При цьому згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 сплатила судовий збір за подання заяви про скасування судового наказу у розмірі 166,40 грн, що підтверджується доданою до заяви квитанцією до платіжної інструкції від 19.01.2026.

Щодо вимог заяви про компенсацію судового збору у розмірі 166,40 грн, слід зазначити таке.

Частиною 3 ст. 171 ЦПК України встановлено, що у разі відсутності підстав для повернення заяви про скасування судового наказу, суддя не пізніше двох днів після її подання постановляє ухвалу про скасування судового наказу, в якій роз`яснює заявнику (стягувачу) його право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження. В ухвалі про скасування судового наказу суд за клопотанням боржника вирішує питання про поворот виконання судового наказу в порядку, встановленому статтею 444 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 164 ЦПК України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Порядок розгляду справ наказного провадження визначений розділом II ЦПК України «Наказне провадження». Указаний розділ ЦПК України окремо не встановлює порядку відшкодування витрат, пов`язаних із розглядом справи, які понесені боржником.

Судові витрати підлягають розподілу між позивачем та відповідачем (сторонами у позовному провадженні) у разі вирішення спору по суті, тобто при ухваленні судом остаточного рішення, оскільки саме тоді на суд покладається обов`язок вирішення питання щодо розподілу судових витрат з урахуванням приписів частин 3 та 8 ст. 141 ЦПК України та застосування пропорційності, що передбачено вимогами частин 1 та 2 ст. 141 ЦПК України.

Разом з цим ЦПК України не містить визначеного порядку розподілу судових витрат між учасниками наказного провадження, зокрема, не містить норми, відповідно до якої у випадку скасування судового наказу на заявника за судовим наказом покладався б обов`язок відшкодування боржнику судових витрат. Отже, судові витрати підлягають розподілу тільки за результатами розгляду справи. У справі наказного провадження спір між стягувачем та боржником суд не вирішує, а тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.

З огляду на викладене, вимога про компенсацію заявниці судового збору за подання заяви про скасування судового наказу задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги заявниці про постановлення окремої ухвали на підставі ст. 262 ЦПК України щодо дій фізичної особи, які містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 182 КК України, а саме незаконне збирання, зберігання, використання, знищення, поширення конфіденційної інформації про особу або незаконна зміна такої інформації, крім випадків, передбачених іншими статтями КК України, слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.

Окрема ухвала суду це процесуальне судове рішення, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Отже, підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для окремої ухвали немає.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2019 у справі № 800/500/16 (провадження № 11-1156заі18) зазначено, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

З урахуванням обставин справи, суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали в порядку ст. 262 ЦПК України.

При цьому слід зазначити, що заявниця не позбавлена можливості самостійно звернутись до правоохоронних органів з відповідною заявою про вчинення, на її думку, кримінальних правопорушень.

За таких обставин, заяву ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

Керуючись ст. 164, 170, 171, 259 262 ЦПК України,

ухвалила:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Судовий наказ Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 січня 2026 року у справі № 740/7289/25 (провадження № 2-н/740/876/25) за заявою Приватного підприємства «Хост-Н» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості скасувати.

У задоволенні заяви в іншій частині вимог відмовити.

Роз`яснити заявнику (стягувачу) Приватному підприємству «Хост-Н» право звернутися до суду з тими самими вимогами в порядку позовного провадження.

Ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Суддя І. М. Шевченко