Справа № 348/1910/25
Провадження № 22-ц/4808/107/26
Головуючий у 1 інстанції Солодовніков Р. С.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ТОВ «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника ТОВ «Бізнес Позика» на заочне рішення Надвірнянського районного суду від 05 листопада 2025 року під головуванням судді Солодовнікова Р.С. у м. Надвірна,

в с т а н о в и в:

В липні 2025 року ТОВ «Бізнес Позика» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.08.2023 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 укладено Договір № 473597-КС-001 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

ТОВ «Бізнес позика» 29.08.2023 року направлено ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти Договір № 473597-КС-001 про надання кредиту. Зі своєї сторони ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» направлено ОСОБА_1 , через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-9095, на номер телефону НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 29.08.2023 прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договору № 473597-КС-001 про надання кредиту на умовах визначених офертою. Таким чином, 29.08.2023 між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 укладено Договір № 473597-КС-001 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до п.1 Договору кредиту, ТОВ «Бізнес позика» надає позичальнику грошові кошти у розмірі 10 000 грн, на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит. ТОВ «Бізнес позика» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало та надало позичальнику грошові кошти в сумі 10 000 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_2 (котрий позичальником вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті).

До теперішнього часу боржник свої зобов`язання за Кредитним договором № 473597-КС-001 про надання кредиту належним виконав, а лише часткового сплатив кошти, чим порушив свої зобов`язання, встановлені договором.

Відповідно до розрахунку у ОСОБА_1 наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 25 206,91 грн, яка складається з таких сум: прострочені платежі по тілу кредиту - 9 615,60 грн; суми прострочених платежів за процентами - 15 591,31 грн.

Відповідач на виконання умов договору здійснив часткову оплату за Договором № 473597-КС-001 на загальну суму 5306,74 грн.

З підстав невиконання позичальником умов кредитного договору ТОВ «Бізнес позика» просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 25206,91 грн.

Заочним рішенням Надвірнянського районного суду від 05 листопада 2025 року позов ТОВ «Бізнес Позика» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованість за договором № 473597-КС-001 про надання кредиту від 29.08.2023, що становить 19 231,20 гривень.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 848,13 гривень.

У апеляційній скарзі представник ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА»посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в частині позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом та по комісії у загальній сумі 5 975,71 грн.

Вказує, що загальна сума до сплати дійсно могла б становити 21 040 грн, з яких по процентам 9 540,00 грн тільки у випадку належного виконання позичальником зобов`язань та погашення обумовлених сум згідно з графіком платежів.

Однак, боржником на погашення кредиту було сплачено лише частково, чим було порушено зобов`язання, встановлені договором, що призвело до подорожчання кредиту і збільшення процентної ставки, що чітко і заздалегіть було погоджено сторонами кредитного договору.

Згідно обов`язкового графіку платежів відповідач мав другий плановий платіж 26.09.2023 у розмірі 2 630 грн, однак платіж не був зроблений вчасно як і всі наступні, тому з 27.09.2024 почалось прострочення заборгованості за кредитом, а після спливу 7 днів, починаючи з 04.10.2023 почалось нарахування процентів за користування кредитом по збільшеній (стандартній) процентній ставці - у відповідності до пункту 3.2.2 Договору.

До 03.10.2023 включно проценти нараховувались по зниженій (пільговій) процентній ставці.

У період з 04.10.2023 по 19.12.2023 включно проценти нараховувались по стандартній процентній ставці 2 %, як це було погоджено сторонами при укладенні договору, а не по штрафній, як про це вказав суд першої інстанції.

Отже, відповідачем встановлений графік погашення заборгованості не виконувався. За весь період дії кредитного договору заборгованість була сплачена лише частково, що відображено у розрахунку. В наслідок чого починаючи з восьмого дня прострочення першого платежу почалось нарахування процентів за стандартною ставкою - 2%, а саме з 04.10.2023 по 19.12.2023 включно і після 19.12.2023 не нараховувалися.

Таким чином, проценти за користування кредитом у загальній сумі 15 591,31 грн. включають в себе: нараховані за зниженою (пільговою) процентною ставкою 1,16395000%. - у сумі 2 444,40 грн у період з 15.04.2024 по 03.10.2023 (включно) плюс нараховані за стандартною процентною ставкою 2 % - у сумі 13 146,91 грн у період з 04.10.2023 по 19.12.2023.

Крім того, з розрахунку вбачається, що штрафні санкції за неналежне виконання умов договору не нараховувались та не входять до складу позовних вимог, а проценти за користування кредитом після 19.12.2023 не нараховувались і вже 20.12.2023 становили 15 591,31 грн з врахуванням здійснених платежів.

На підставі викладеного вбачається, що наданий позивачем розрахунок заборгованості по кредитному договору повністю відповідає умовам договору, а розмір нарахованих процентів відповідає нормам ст. 1048 та 1056-1 ЦК України.

Судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до невірних висновків у цій справі.

Просить рішення суду першої інстанції змінити в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованості по процентам за користування кредитом, а саме змінити суму стягнення за процентами з 9 615,60 грн на нову суму 15 591,31 грн, в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, ураховуючи таке.

Встановлено, що 29.08.2023 між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 укладено Договір № 473597-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію».

ТОВ «Бізнес позика» 29.08.2023 направлено ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти Договір № 473597-КС-001 про надання кредиту (а.с.19-32).

Зі своєї сторони ТОВ «Бізнес позика» направлено ОСОБА_1 через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA 9095, на номер телефону НОМЕР_1 (що зазначено позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті (а.с. 34), котрий боржником було введено/відправлено.

ОСОБА_1 29.08.2023 прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договору № 473597-КС-001 про надання кредиту на умовах визначених офертою (а.с.19-32).

Таким чином, 29.08.2023 між ТОВ "Бізнес позика" та ОСОБА_1 укладено договір № 473597-КС-001 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію» (а.с.19-32).

Відповідно до п.1 договору кредиту, ТОВ «Бізнес позика» надає позичальнику грошові кошти у розмірі 10 000,00 грн, на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит.

За умовами п.2.1-2.4 договору відповідачу надавався кредит в сумі 10000,00 грн, строком на 16 тижні, в день з стандартною процентною ставкою 2 %, фіксована. Знижена процентна ставка за кредитом: в день 1,1639500 %. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку (терміну) договору. Встановлений дговором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Строк повернення кредиту 19.12.2023 рік. П.2.5. комісія за надання кредиту (надалі - комісія) складає 1 500 грн.

Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами, комісію в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, з кінцевим терміном погашення 19.12.2023.

Відповідно до пункту 3.2.1 договору, У разі якщо погашення кредиту здійснюється згідно погодженого сторонами графіку платежів, що наведений в п. 3.2.3. та додатку №1 до договору, чи в разі дострокового повернення суми наданого кредиту, то зобов`язання позичальника по сплаті процентів за користування кредитом розраховуються відповідно до зниженої процентної ставки, що вказана в п. 2.4. договору.

Пунктом 3.2.2. договору сторони домовились, що у разі якщо повернення кредиту не здійснюється згідно погодженого графіку платежів, що наведений в п. 3.2.3. та додатку №1 до договору (за виключенням дострокового повернення кредиту), у наслідок чого виникає прострочка по кредиту, та строк цієї прострочки більше семи календарних днів то умови про нарахування процентів за користування кредитом за зниженою процентною ставкою втрачають чинність і до відносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, що вказана в п. 2.4. договору. При цьому, нарахування процентів за стандартною процентною ставкою починається з восьмого календарного дня, від дня простроченого платежу, передбаченого графіком платежів, що вказаний в п. 3.2.3. та додатку №1 до договору, та до закінчення строку дії договору.

Пункт 3.2.3. договору сторони на момент укладення договору встановили наступний графік платежів, припускаючи, що позичальник буде його дотримуватись і застосовуватиметься знижена процентна ставка. В такому випадку орієнтовна загальна вартість наданого кредиту становитиме 21 040 грн.

В пункті 3.3. договору зазначено, що проценти за користування кредитом та будь-які інші платежі за договором підлягають сплаті позичальником у безготівковій формі, шляхом переказу коштів у розмірі відповідного платежу на поточний рахунок кредитодавця, що вказаний в розділі 8 договору, у строк (термін) відповідно до графіку платежів. Датою повернення (погашення) кредиту, так само як і датою сплати процентів за користування кредитом та інших платежів, передбачених умовами договору, вважається дата зарахування коштів на рахунок кредитодавця, що вказаний в розділі 8 договору. Пункт 3.4. в разі надходження від позичальника платежу, що перевищує розмір періодичного платежу, визначеного графіком платежів, кредитодавець зараховує кошти в наступний період відповідно до графіку платежів. Пункт 3.5. у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитодавця у такій черговості: 1) У першу чергу - прострочена сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом. 2) У другу чергу - сума кредиту та проценти за користування кредитом. 3) У третю чергу - неустойка (штраф) та інші платежі відповідно до договору.

Відповідно до пункту 7.4.4. - 7.4.6 договору позичальник ознайомлений з договором та Правилами, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань, вважає їх справедливими та погоджується неухильно дотримуватись їх та, відповідно, уклав договір з вільним волевиявленням. Позичальник до моменту укладення цього договору отримав всю необхідну інформацію про кредитного посередника кредитодавця відповідно до ст. 6 Закону України «Про споживче кредитування». Позичальник отримав від кредитодавця всі документи та інформацію, які позичальник запросив у кредитодавця до моменту укладення договору.

ТОВ «Бізнес позика» свої зобов`язання за договором кредиту виконало та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 10 000 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_2 (котрий позичальником вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті), що підтверджується довідкою про видачу коштів на суму 10 000 грн.

На вимогу суду «Універсал Банк» надав інформацію та виписку руху коштів по картці від 12.08.2025 на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № 4441 …. …. НОМЕР_3 . Додатково направлено виписку по цьому рахунку за період 29.08.2023 - 31.08.2023, яка містить зарахування на суму 10 000 гривень у додатку (а.с. 35,75-78).

До теперішнього часу боржник свої зобов`язання за кредитним договором № 473597-КС-001 від 29.08.2023 року про надання кредиту належним чином не виконав. Відповідач не сплатив в установлені договором строки тіло кредиту, проценти і комісію, чим порушив свої зобов`язання, встановлені договором.

З розрахунку заборгованості станом на 22.06.2025 утворилась заборгованість за договором № 473597-КС-001 про надання кредиту, в розмірі 25 206,91 грн, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 9 615,60 грн; суми прострочених платежів по процентах - 15 591,31 грн за період з 29.08.2023 до 19.12.2023, що стверджується розрахунком заборгованості (а.с. 12-15).

Відповідно до ст. 525, ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно якої договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із положеннями статей 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст.1048 та ч. 1 ст.1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, відповідно до абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Задовольняючи частково позов ТОВ «Бізнес Позика», суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача за тілом кредиту наявна заборгованість за договором № 473597-КС-001 в сумі 9 615, 60 грн. Така заборгованість виникла у відповідача, оскільки взяті на себе зобов`язання за вищезазначеним договором він виконав частково, здійснивши часткову оплату. Доказів повернення грошових коштів у повному обсязі за кредитним договором, а також доказів, які б спростовували наведений позивачем розрахунок заборгованості за тілом кредиту, відповідач суду не надав.

Щодо розміру стягнення з відповідача процентів, то суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зменшення його розміру, оскільки визначений позивачем (кредитором) розмір є непропорційно завищеним і призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін на шкоду позичальнику (споживачу).

Колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що розрахунок заборгованості наданий позивачем по кредитному договору повністю відповідає умовам договору, а розмір нарахованих процентів відповідає нормам ЦК України.

Щодо розміру заявлених до стягнення з відповідача на користь позивача процентів суд першої інстанції вказав, що відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.

Крім того, з огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.

Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Пунктом 1.2 вищезазначеної Резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.

Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1-2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.

Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.

У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19, від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 викладено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

У пункті 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Встановлено, що позивач, пред`являючи позов, крім заборгованості за основною сумою боргу, просив стягнути з відповідача проценти за користування кредитом в розмірі 15 591,31 грн за період з 29.08.2023 до 19.12.2023, які відповідно до розрахунку заборгованості нараховані в межах строку дії кредитного договору

Порядок нарахування процентів за користування кредитом залежить від належного виконання позичальником своїх договірних зобов`язань.

Відповідно до 2.1-2.4 договору, позичальнику було надано кредит у сумі 10 000,00 грн строком на 16 тижнів із 2 % на день та зниженою процентною ставкою 1,1639500 % на день, яка застосовується за умови своєчасного виконання графіку платежів. Фіксована ставка є незмінною протягом усього строку дії договору та не може бути збільшена кредитодавцем в односторонньому порядку.

Згідно пункту 3.2.1 договору у разі своєчасного та повного виконання графіку платежів, або дострокового повернення кредиту, проценти за користування кредитом нараховуються за зниженою ставкою. Водночас пункт 3.2.2 передбачає, що у випадку порушення позичальником графіку платежів і виникнення прострочення понад сім календарних днів, право на застосування зниженої ставки втрачає чинність, і з восьмого дня нарахування процентів здійснюється за стандартною (підвищеною) ставкою до закінчення строку дії договору.

Тому розмір процентної ставки безпосередньо залежить від належного виконання умов кредитного договору позичальником.

Однак, в цьому випадку з встановлених обставин справи вбачається, що вказаний в кредитному договорі розмір процентної ставки є завищеним.

В зв`язку з вищенаведеним, суд прийшов обґрунтованого висновку, що визначена в кредитному договорі №473597-КС-001 від 29.08.2023 процентна ставка є несправедливою умовою, суперечить принципам розумності та добросовісності, що є наслідком порушення балансу прав і обов`язків сторін на шкоду споживачу кредитних послуг і тому зменшив розмір визначених позивачем процентів.

З таким висновком суду погоджується і колегія апеляційного суду та вважає, що судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини справи у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідач на користь позивача заборгованості за кредитним договором в меншому розмірі.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наведеними в рішенні судом першої інстанції доводами, яким останній дав належну правову оцінку і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ТОВ «Бізнес Позика» залишити без задоволення.

Заочне рішення Надвірнянського районного суду від 05 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову складено 05 січня 2026 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук О.О. Томин