ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/784/26 Справа № 206/1418/25 Суддя у 1-й інстанції - Гаркуша В. В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Космачевської Т.В.,

за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», ОСОБА_2 ,

розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду міста Дніпра від 18 липня 2025року та на додаткове рішення Самарського районного суду міста Дніпра від 31 липня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Гаркуша В.В.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2025року ОСОБА_1 подала позов в суд проти Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі ТОВ «Порше Лізинг Україна», Товариство) та ОСОБА_2 та висловила вимоги:

- визнати грошові кошти сплачені за договором про фінансовий лізинг від 02 вересня 2014року № 00010204 у розмірі 84 267,32 доларів США спільною сумісною власністю позивачки та відповідача ОСОБА_2 ;

- стягнути з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь позивачки безпідставно набуті грошові кошти за недійсним договором про фінансовий лізинг від 02 вересня 2014року №00010204 у розмірі 84 267,32 доларів США та 3% річних у розмірі 23 785,11 доларів США.

Існування таких вимог позивачка пов`язувала із тим, що 17 вересня 2005року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Під час шлюбу, 02 вересня 2014року, між ОСОБА_2 та ТОВ «Порше Лізинг Україна» було укладено договір (шляхом приєднання до запропонованого договору, умови і форма якого встановлені ТОВ «Порше Лізинг Україна») фінансового лізингу № 00010204, предметом лізингу за яким був транспортний засіб VW Touareg NF 3.0 I V6 TDI, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , 2013 року виробництва (далі транспортний засіб). 08 вересня 2014року ТОВ «Порше Лізинг Україна» передало відповідачу ОСОБА_2 транспортний засіб. На виконання умов договору фінансового лізингу ОСОБА_2 в період часу з 02 вересня 2014року по 20 грудня 2017року було сплачено платежі на загальну суму 1 735 751,86грн, що еквівалентно 96 514,41 доларів США.

26 січня 2018року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк О.Б. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 69, щодо повернення транспортного засобу на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна», після чого 19 лютого 2018року ОСОБА_2 передав транспортний засіб представнику ТОВ «Порше Лізинг Україна», про що державним виконавцем складено Акт вилучення та передачі майна стягувачу.

У серпні 2018року ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулось в суд з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором фінансового лізингу, однак рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2018року у справі №206/4241/18 у задоволенні позовних вимог було відмовлено з огляду на нікчемність договору фінансового лізингу, оскільки договір не був нотаріально посвідчений та як наслідок не створив жодних юридичних наслідків для сторін. Вказане рішення суду набрало законної сили 20 грудня 2018року.

Позивачка стверджувала, що письмової згоди на укладення ОСОБА_2 договору про фінансовий лізинг вона не надавала, про укладення договору обізнана не була, про порушення своїх прав не знала до 27 травня 2024року.

Посилаючись на те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків та у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, вважала, що сплачені на користь Товариства грошові кошти за недійсним договором про фінансовий лізинг є об`єктом спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та підлягають поверненню в повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Самарського районного суду міста Дніпра від 18 липня 2025року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю, повернення безпідставно набутих грошових коштів, відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що позивачка має право вимагати повернення від Товариства коштів безпідставно набутих за договором про фінансовий лізинг який визнано нікчемним; та обґрунтованими є вимоги про визнання грошових коштів сплачених за договором про фінансовий лізинг спільною сумісною власністю позивачки та відповідача ОСОБА_2 , і про стягнення з Товариства суми у розмірі 84 267,32 доларів США, а також 3% річних у розмірі 23 78511 доларів США однак позивачка пропустила встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, який сплив у вересні 2017року, з огляду на що, суд виснував що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Крім того, 31 липня 2025року Самарським районним судом міста Дніпра було ухвалено додаткове рішення, яким частково задоволено заяву представника відповідача Товариства про ухвалення додаткового рішення та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства витрати на правничу допомогу у розмірі 17625,00грн.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи заяву представника Товариства та ухвалюючи додаткове рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, виходив з доведеності факту понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, але з урахуванням конкретних обставин даної справи, принципу розумності, співмірності та необхідності витрат, оцінивши фактичний обсяг виконаних представником процесуальних дій, характер представництва та складність справи, дійшов висновку про зменшення заявленої суми судових витрат на правничу допомогу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

17 серпня 2025 року ОСОБА_1 подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи Електронний суд апеляційну скаргу на рішення Самарського районного суду міста Дніпра від 18 липня 2025року та на додаткове рішення Самарського районного суду міста Дніпра від 31 липня 2025року.

В апеляційній скарзі заявниця висловила вимогу про скасування рішення суду та додаткового рішення суду і просила про задоволення позову в повному обсязі.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку позивачки полягає у тому, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск нею строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, не врахував, що для заінтересованої особи початок перебігу позовної давності починається саме з моменту, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права, в той час як позивачка не була обізнана про укладення договору про фінансовий лізинг і про час отримання ОСОБА_2 транспортного засобу, та період в який останнім здійснено сплату грошових коштів на виконання умов договору. Необізнаність з наведеними обставинами ОСОБА_1 пов`язувала із тим, що вона з 2014року проживала з чоловіком в різних містах.

Вказувала, що нотаріально посвідченої Згоди на укладення договору про фінансовий лізинг вона не надавала, про судовий спір між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_2 дізналась від свого представника 27 травня 2024року з відомостей у справі № 206/5280/21, які містяться на порталі Судова влада, після чого тільки 03 липня 2024року її представник ознайомився з матеріалами тієї справи у Верховному Суді та вона дізналася про фактичні обставини.

Стверджувала також, що надана відповідачем в якості доказу копія Згоди на укладення договору про фінансовий лізинг не могла братись судом до уваги при вирішенні справи, оскільки такий правочин також потребував нотаріального посвідчення чого зроблено не було та заявниця наполягала, що в день укладення угоди вона перебувала на роботі у місті Дніпрі, в той час як угода була укладена у місті Києві. Інший довід полягав у тім, що зазначена Згода не є підтвердженням щодо обізнаності позивачки про наступне укладення ОСОБА_2 . Договору про фінансовий лізинг чи щодо положень і умов правочину.

З приводу незаконності та необґрунтованості додаткового рішення заявниця зазначила, що відповідач не надав детальний опис робіт, витраченого часу чи інших витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги. Вважала, що стягнута сума витрат на професійну правничу допомогу є очевидно завищеною.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ТОВ «Порше Лізинг Україна» заперечило проти задоволення апеляційної скарги, просило рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін через те, що обставини якими скаржниця обґрунтовувала свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору. Зокрема Товариство вважало що недоведеною є обставина про те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 2014року не проживали разом і не вели спільного господарства, таку обставину заявник не сприймав як преюдиційний факт який перевірявся і який було встановлено судом при вирішенні спору про розірвання шлюбу. Також Товариство наполягало на тому, що ОСОБА_2 як сторона Договору лізингу захищав спільний, свій інтерес та інтерес дружини діяв в інтересах сім`ї та за згодою дружини. Та заявник вважав, що ОСОБА_1 не довела в суді наявність об`єктивних обставин, які перешкоджали їй дізнатися про порушене право через те, що остання не могла не знати про існування Договору лізингу, станом на 02 вересня 2014року, яка в письмовій Згоді власноручно висловила своє волевиявлення на укладення правочину її чоловіком ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу наполягав на тому, що апеляційна скарга є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, посилаючись на те, що позивачка не була обізнана про укладення між відповідачами Договору про фінансовий лізинг та щодо його змісту, не знала про перебіг фактичних правовідносин між ним та Товариством тобто не була учасником будь-яких договірних відносин з Товариством і стороною наявних спорів між ОСОБА_2 та Товариством. Заявник вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 про захист її сумісної власності є самостійними.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалами Дніпровського апеляційного суду від 05 вересня 2025року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до апеляційного розгляду на 0940год 11 листопада 2025року.

У зв`язку з прийнятим рішенням Вищої ради правосуддя від 11 листопада 2025 року №2374/0/15-25 про відставку судді ОСОБА_3 , на підставі розпорядження керівника апарату суду від 11 листопада 2025року № 2864 та у відповідності до пункту 2.3.44 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, у справі здійснено повторний автоматизований розподіл справи між суддями.

Згідно з даними автоматизованої системи документообігу суду визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач ОСОБА_4 , судді Гапонов А.В. та Новікова Г.В.

У зв`язку з неможливістю розгляду справи суддею членом колегії Новіковою Г.В., на підставі розпорядження керівника апарату суду від 15 січня 2026року № 214 у справі здійснено повторний автоматизований розподіл справи між суддями.

Згідно з даними автоматизованої системи документообігу суду визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач ОСОБА_4 , судді Гапонов А.В. та Космачевська Т.В.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2025року справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду на 1610год 20 січня 2026року.

20 січня 2026року в розгляді справи було оголошено перерву до 1450год 27 січня 2026року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами

17 вересня 2005року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, актовий запис № 381 /копія Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 том І а.с.55/.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2024року у справі № 206/5958/24, яке набрало законної сили 09 січня 2025року, шлюб між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. За змістом мотивувальної частини цього рішення: «фактично шлюбні відносини припинені з 2014року, сторони не ведуть спільного господарства та проживають окремо» /том І а.с.66/.

Матеріали справи містять Договір про фінансовий лізинг № 00010204 від 02 вересня 2014року в письмовій формі без нотаріального посвідчення, підписаний ТОВ «Порше Лізинг Україна» як лізингодавцем та ОСОБА_2 як лізингоодержувачем. Об`єктом лізингу в якому визначений автомобіль марки VW Тouareg NF 3.о І V6 ТDI, шасі № НОМЕР_4 , двигун № НОМЕР_2 , 2013 року виробництва, вартість об`єкту лізингу 1 087 416,00грн, що еквівалентно 82 380,00 доларів США /том І а.с.44/; та матеріали справи містять Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу підписані Товариством та ОСОБА_2 /том І а.с.32-43/; і Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування) за підписом сторін цього Договору /том І а.с.46-49/.

Товариство надало письмову Згоду чоловіка/дружини на укладення та виконання договору про фінансовий лізинг, в якій йдеться про те, що ОСОБА_1 , яка перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 який є Лізингоодержувачем за Договором про фінансовий лізинг № 00010204 від 02 вересня 2014року з усіма його невід`ємними частинами підтверджує, що вона з умовами Договору ознайомлена, заперечень проти них не має; та надає Лізингоодержувачу згоду на укладення і виконання Договору, в тому числі на погашення Лізингоодержувачем будь-яких належних до сплати платежів за Договором із майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності /том І а.с.128/.

08 вересня 2014року Товариство передало ОСОБА_2 автомобіль марки VW Тouareg NF 3.о І V6 ТDI, шасі № НОМЕР_4 , двигун № НОМЕР_2 , 2013 року виробництва.

26 січня 2017року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк О.Б. видано Виконавчий напис № 69, за яким зобов`язано ОСОБА_2 повернути транспортний засіб на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна»; та Постановою державного виконавця Солонянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Сазановим С.О. від 16 лютого 2018року відкрито виконавче провадження №55825888 з примусового виконання вказаного Виконавчого напису /том І а.с.68/.

Відповідно до Акту вилучення та передачі майна стягувачу від 28 лютого 2018року ОСОБА_2 19 лютого 2018року в самостійному порядку передав транспортний засіб автомобіль марки VW Тouareg NF 3.о І V6 ТDI, шасі № НОМЕР_4 , двигун № НОМЕР_2 , 2013 року виробництва представнику стягувача, ТОВ «Порше Лізинг Україна» /том І а.с.50-51/.

У зв`язку з добровільним фактичним виконанням вимог виконавчого напису, постановою державного виконавця Солонянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Сазанова С.О. від 28 лютого 2018року виконавче провадження № 55825888 з примусового виконання виконавчого напису закінчено /том І а.с.67-67/.

Матеріалами справи підтверджено, що за період з 02 вересня 2014року по 28 грудня 2017року ОСОБА_2 за Договором про фінансовий лізинг сплатив на користь Товариства 1735751,86грн, що за офіційним курсом гривні щодо долара США, встановленим Національним Банком України станом на дату здійснення ОСОБА_2 кожного платежу - становить еквівалент 84 267,32 доларів США /копії платіжних доручень, виписки по картці та довідок про здійснені платежі, копія розрахунку /том І а.с.9-27/.

Також підтверджено, що 2018році ТОВ «Порше Лізинг Україна» зверталось в суд з позовом проти ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Договором про фінансовий лізинг. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2018 року у справі № 206/4241/18 у задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_2 відмовлено; та рішення набрало законної сили 20 грудня 2018року. В мотивувальній частині цього рішення встановлено, що сторонами Договору про фінансовий лізинг не додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, через що суд виснував, що цей Договір є нікчемним, та як наслідок не створює жодних юридичних наслідків для сторін /том І а.с.140-143/.

В той же час, у листопаді 2021року ОСОБА_2 звертався в суд з позовом проти ТОВ «Порше Лізинг Україна», в якому вимагав з урахуванням вимог уточненої позовної заяви стягнути на свою користь 1 735 751,86грн безпідставно набутих грошових коштів за Договором про фінансовий лізинг від 02 вересня 2014року, інфляційні нарахування в сумі 508 003,50грн та 3% річних у розмірі 179 471,99грн за Договором про фінансовий лізинг №00010204 від 02 вересня 2014року. Рішенням Дніпровського районного суд м. Києва від 24 лютого 2023року у справі № 206/5280/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023року та постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2024року /том І а.с.144-153/, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. У цій справі суд встановивши, що за Договором про фінансовий лізинг № 00010204 від 02 вересня 2014року який визнано нікчемним, ОСОБА_2 сплатив лізингодавцю Товариству 1735751,86грн та вимоги в цій частині є обґрунтованими, однак відносно цих вимог сплив строк позовної давності про застосування наслідків якого було заявлено Товариством, що і стало підставою для відмови у задоволенні позову.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вирішального значення надав тій обставині, що хоч вимоги позивачки про визнання спірних грошових коштів спільною сумісною власністю є обґрунтованими та підтверджено право ОСОБА_1 на їх повернення від Товариства, яке не має жодних правових підстав на ці кошти, через нікчемність правочину який був підставою для їх отримання позивачкою пропущений строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, що має наслідком відмову у позові.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що Товариством понесені витрати на професійну правничу допомогу, та визначаючи розмір таких витрат врахував критерії розумності, співмірності та необхідності витрат, оцінив фактичний обсяг виконаних представником процесуальних дій, характер представництва та складність справи.

Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, так як судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права та викладені у рішенні висновки суду не відповідають обставинам справи.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19).

Та стосовно обставин справи ключові аргументи висунуті ОСОБА_1 в позові про правовий режим коштів і їх віднесення до спільної сумісної власності обґрунтовувались наявністю шлюбних відносин з ОСОБА_2 .

Частиною третьою статті 368 ЦК України унормовано, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

У справі, що переглядається, заявниця заявила свої права на кошти що були сплачені ОСОБА_2 , чоловіком позивачки в період шлюбу за Договором про фінансовий лізинг №00010204 від 02 вересня 2014року.

У даній справі жодна із сторін не заперечувала обставин щодо наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрованого шлюбу в момент підписання останнім Договору про фінансовий лізинг № 00010204 від 02 вересня 2014року.

Водночас ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в ході розгляду справи наполягали на тому, що з 2014року шлюбні відносини припинені та сторони не ведуть спільного господарства, при цьому посилались на правові висновки що зроблені в рішенні Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 09 грудня 2024року в іншій справі № 206/5958/24.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними /стаття 63 СК України/.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Одночасно, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Як зазначено у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2024року у справі №537/541/23, на майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Тож, розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права ніщо не вказує на те, що спростована презумпція права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на кошти що були сплачені Товариству в період часу з 02 вересня 2014року по 20 грудня 2017року.

Із цього випливає, що саме вимога заявниці про визнання коштів спільною сумісною власністю мала бути предметом справжнього розгляду, та суд першої інстанції її вважав обґрунтованою, не торкаючись суті спору.

За встановлених обставин, письмовим правочином підтверджені правові відносини лізингу між Товариством та ОСОБА_2 на підставі Договору про фінансовий лізинг № 00010204 від 02 вересня 2014року.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За конкретних обставин цієї справи вбачається, що Договір про фінансовий лізинг № 00010204 від 02 вересня 2014року в письмовій формі без нотаріального посвідчення, підписаний ТОВ «Порше Лізинг Україна» як лізингодавцем та ОСОБА_2 як лізингоодержувачем містив умови про передачу лізингоодержувачу ОСОБА_2 об`єкту лізингу - автомобіля марки VW Тouareg NF 3.о І V6 ТDI, шасі № НОМЕР_4 , двигун № НОМЕР_2 , 2013 року виробництва, вартістю 1 087 416,00грн, що було еквівалентно 82 380,00 доларів США та сплату останнім на виконання умов Договору обумовлених в ньому коштів.

При цьому, згідно з пунктом 6.3 підписаних між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_2 . Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, сторони погоджувалися, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за цим контрактом на користь Порше Лізинг Україна відображають справедливу вартість об`єкта лізингу та забезпечують отримання Порше Лізинг Україна суми, очікуваної станом на дату виконання контракту відповідно до чинного курсу обміну євро/долара США (як обумовлено сторонами в контракті) за безготівковими операціями, встановленого українським комерційним банком (ПАТ «КІБ Креді Агріколь» або іншим банком) або Національним банком України, як буде обрано за рішенням Порше Лізинг Україна, станом на дату, коли кожен платіж підлягає здійсненню. З цією метою лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов`язання, передбачені цим контрактом, розраховуються в євро/доларах США (як обумовлено сторонами в контракті) на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом за безготівковими операціями вказаного вище банку, чинним на робочий день, що передує дню виставлення рахунка. Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування) був здійснений виходячи з розрахунків у валюті долар США.

Товариство в суді відстоювало те, що ОСОБА_1 з огляду на її письмову Згоду як дружини ОСОБА_2 на укладення та виконання договору про фінансовий лізинг була ознайомлена з умовами Договору і була згодна з виконанням Договору на умовах, які в ньому були викладені.

Підтверджено що на виконання цього Договору Товариство 08 вересня 2014року передало Лізингоодержувачу визначений в договорі автомобіль, а останнім за період з 02 вересня 2014року по 28 грудня 2017року сплачено на користь Товариства обумовлену в Договорі суму 1735751,86грн, що за офіційним курсом гривні щодо долара США, встановленим Національним Банком України станом на дату здійснення ОСОБА_2 кожного платежу - становило еквівалент 84 267,32 доларів США.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Та рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2018 року у справі № 206/4241/18, яке набрало законної сили 20 грудня 2018року встановлено, що сторонами Договору про фінансовий лізинг не додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, через що суд виснував, що цей Договір є нікчемним, та як наслідок не створює жодних юридичних наслідків для сторін.

Основний довід позивачки зводився до повернення коштів, які є спільною сумісною власністю на які вона має право через те, що з визнанням у рішенні суду яке набрало законної сили правочину, Договору про фінансовий лізинг, нікчемним у Товариства відпала правова підстава для зберігання у себе сплачених за Договором коштів. Та своє право на спірні кошти обґрунтовувала тим, що вона взагалі не перебувала в договірних відносинах з Товариством.

Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За змістом статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У частинах другій та третій статті 1212 ЦК України закріплено, що положення глави 83 цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Тим не менш, суд не розглядав цих аргументів позивачки ОСОБА_1 , і не надав детального пояснення своїх міркувань стосовно цього питання та фактично не розглянув її позовних вимог, не пояснивши причин такого процесуального підходу.

Суд першої інстанції за результатами розгляду справи дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , однак порушення права останньої пов`язував з моментом укладення Договору про фінансовий лізинг та з обставинами щодо обізнаності позивачки про це, застосував наслідки спливу строку позовної давності та відмовив у позові з цих підстав.

Однак, враховуючи ненадання судом пояснення, чому він відмовився розглядати ключові аргументи, висунуті заявницею в її позові відмова в позові через пропуск строку давності не може бути сумісною із принципом верховенства права та вважатися позбавленою свавілля.

Відповідно до статей 256, 257, 260 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (статті 251 - 254 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно із частинами першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання (частина третя статті 261 ЦК України).

Позивачка не була стороною Договору про фінансовий лізинг, а тому ключовим питанням, на яке належить надати відповідь у цій справі, з урахуванням доводів апеляційної скарги та обставин встановлених судом, є те, з якого моменту починається перебіг позовної давності за вимогами позивачки про визнання майна спільною власністю та повернення безпідставно набутих грошових коштів за нікчемним правочином, які пред`явлені заінтересованою особою, що не була стороною нікчемного правочину.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що частина третя статті 261 ЦК України є спеціальною нормою стосовно частини першої статті 261 ЦК України. Законодавець у частині третій статті 261 ЦК України передбачив особливості початку перебігу позовної давності. Водночас, очевидним є те, що закріплення особливого початку перебігу з початком виконання нікчемного правочину має поширюватися тільки на сторін нікчемного правочину, оскільки саме сторони (сторона) здійснюють виконання і, зрозуміло, що їм про його здійснення має бути відомо. Тобто, презюмується, що сторони нікчемного правочину обізнані про початок його виконання. Натомість заінтересована особа (не сторона нікчемного правочину), яка пред`являє вимогу про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, вочевидь може й не знати про існування нікчемного правочину, а також про те, що почалося виконання нікчемного правочину. Тож, для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, яка пред`явлена заінтересованою особою (не стороною нікчемного правочину), належить застосовувати частину першу статті 261 ЦК України /постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022року у справі 638/16768/19/.

За таких обставин, оскільки ОСОБА_1 не була стороною договору про фінансовий лізинг, то посилання суду першої інстанції на норми частини третьої статті 261 ЦК України є безпідставними та застосуванню в даному випадку підлягають норми частини першої статті 261 ЦК України.

Тож, помилковими є висновки суду першої інстанції про початок для позивачки перебігу строку позовної давності з дня початку виконання ОСОБА_2 нікчемного правочину у вересні 2014року та відповідно не ґрунтується на законі висновок про сплив такого строку у вересні 2017року.

Позивач категорично заперечувала свою обізнаність про обставини щодо виконання Договору про фінансовий лізинг, строки та суми внесення коштів за ним, а також з приводу встановлення нікчемності такого правочину.

Доказів щодо обізнаності позивачки про порушення її права до 27 травня 2024року матеріали справи не містять, також ніщо не вказує на те, що остання була обізнана з обставинами щодо повернення предмету лізингу чи щодо визнання такого договору нікчемним судом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В матеріалах справи наявна згода від імені ОСОБА_1 на укладення та виконання ОСОБА_2 договору про фінансовий лізинг, факт підписання якої ОСОБА_1 під час розгляду справи не спростувала.

Однак, колегія суддів зауважує, що згода на укладення договору, сама по собі не може свідчити про обізнаність особи, яка її підписує, про фактичне укладення сторонами такого договору в майбутньому, про умови такого договору, початок фактичних правовідносин між сторонами договору та сплату грошових коштів на виконання умов договору. Згода на укладення договору засвідчує лише обізнаність особи про намір другого з подружжя укласти договір, однак достеменно не свідчить про те, чи знала особа про фактичне укладення другим з подружжя такого договору.

Та за умов що склалися, навіть припустивши, що ОСОБА_1 давала свою згоду на укладення чоловіком ОСОБА_2 договору і була згодна з його виконанням на певних умовах, у цій справі порушення свого права ОСОБА_1 не пов`язувала із обставинами щодо визнання правочину недійсним, не оспорювала самого Договору про фінансовий лізинг чи відповідних його умов, також не заявляла вимог щодо неправомірності дій сторін Договору.

Тож, суд першої інстанції помилково вважав, що з моменту підписання 02 вересня 2014року згоди на укладення та виконання договору про фінансовий лізинг ОСОБА_1 була обізнана про порушення своїх прав.

Більш того, у вказаній справі позивачкою заявлено не вимоги про застосування наслідків нікчемного правочину, а вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Враховуючи наведені положення законодавства та встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 при зверненні 17 березня 2025 року до суду з позовом до ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю, повернення безпідставно набутих грошових коштів строк позовної давності не пропущено, а тому відсутні правові підстави для відмови позивачці у задоволенні позовних вимог з підстав застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Отже враховуючи, що Товариство набуло грошові кошти в сумі 84 267,32 доларів США на підставі нікчемного правочину та зберігає їх у себе без достатньої правової підстави, то зазначену суму грошових коштів слід повернути позивачці ОСОБА_1 , яка є їх власником.

Тож за наведених умов, з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 слід стягнути безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 84 267,32 доларів США за Договором про фінансовий лізинг №00010204 від 02 вересня 2014року.

Заразом процесуальним законом чітко визначені повноваження апеляційного суду щодо скасування, зміни та ухвалення нового рішення по суті спору.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Згідно з частиною четвертою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Процесуальні вимоги, засновані на вмотивованій незгоді та обґрунтованому запереченні правильності висновків місцевого суду щодо встановлених обставин, зобов`язують апеляційний суд надати мотивовані відповіді на доводи апеляційної скарги.

Апеляційний суд має перевірити й оцінити правильність встановлення обставин судом першої інстанції, точність та відповідність застосування судом норм матеріального і процесуального закону, безпомилковість вирішення тих питань, що підлягають з`ясуванню під час ухвалення судового рішення.

За наведених підстав апеляційний суд приходить до висновку, що є помилковими висновки суду першої інстанції про обґрунтованість вимог позивачки щодо стягнення з ТОВ «Порше Лізинг Україна» 3% річних у розмірі 23785,11 доларів США.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення.

У вказаній справі позивачка просила стягнути з ТОВ «Порше Лізинг Україна» 3% річних за період з 02 вересня 2014року по 20 грудня 2017року.

Однак, у цій справі ніщо не вказує про обставини, які б свідчили про прострочення у зобов`язанні з повернення безпідставно набутих коштів у вищезазначений період. Про нікчемність правочину було зазначено лише у рішенні Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 09 листопада 2018 року у справі № 206/4241/18 та до цього часу підстави отримання ТОВ «Порше Лізинг Україна» від ОСОБА_2 грошових коштів ніким не оспорювались.

Ніщо не вказує на те, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» прострочило виконання грошового зобов`язання, як то передбачено статтею 625 ЦК України, зокрема у період, за який позивачкою було здійснено розрахунок 3% річних, а саме у період з 02 вересня 2014року по 20 грудня 2017року, а тому відсутні правові підстави для стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 23 785,11 доларів США та позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Тож, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Щодо поданих до суду разом з апеляційною скаргою доказів (а саме: копія трудової книжки серії НОМЕР_5 , копія табелю обліку робочого часу за вересень 2014року в ТОВ Ін-Фактор, копія відповіді ТОВ Ін-Фактор №01-08 від 01 серпня 2025року та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ТОВ Ін-Фактор), то такі документи колегія суддів до уваги в якості доказів не приймає, оскільки обставини, на підтвердження яких скаржницею надані ці докази, не входять до предмету доказування у даній справі, та, крім того, судом не встановлено поважних причин неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позову, то додаткове рішення від 31 липня 2025року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» витрати на правничу допомогу у розмірі 17625,00грн, також підлягає скасуванню.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду та саме неправильне застосування норм матеріального права дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України задовольнити частково апеляційну скаргу, скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, які в цій справі складаються із судового збору, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Процесуальні питання розподілу судових витрат визначено статтею 141 ЦПК України.

Так, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги висновок суду про часткове задоволення позовних вимог майнового характеру, які були пред`явлені до ТОВ «Порше Лізинг Україна», з вказаного відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору за подачу позову у розмірі 11 807,30грн (84267,32 / 108052,43 х 15140,00 = 11807,30).

Також, позивачка понесла витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги, а тому з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь позивачки підлягають також стягненню судові витрати, що складаються із судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі (84267,32 / 108052,43 х 18168,00 = 14 168,76).

Отже, з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору в судах першої та апеляційної інстанції у загальному розмірі 25 976,06грн.

Крім того, оскільки при зверненні до суду з даним позовом позивачкою не було сплачено судовий збір за позовними вимогами про визнання майна спільною сумісною власністю, які були пред`явлені до відповідача ОСОБА_2 , та враховуючи, що такі позовні вимоги судом задоволені, то з ОСОБА_2 на користь держави слід стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20грн.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Задовольнити частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Рішення Самарського районного суду міста Дніпра від 18 липня 2025року та додаткове рішення Самарського районного суду міста Дніпра від 31 липня 2025року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю, повернення безпідставно набутих грошових коштів задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти, сплачені за договором про фінансовий лізинг №00010204 від 02 вересня 2014року, у розмірі 84 267,32 доларів США.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 84 267,32 доларів США.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в судах першої та апеляційної інстанції у розмірі 25 976,06грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 січня 2026року.

Судді: