ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня2026 року

м. Київ

справа № 335/688/24

провадження № 61-9017 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гришко Іван Іванович, на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2025 року у складі судді Алєксєєнка А. Б. та постанову Запорізького апеляційного суду від 04 червня 2025 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Онищенка Е. А., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У січні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Маркова Ю. В., звернулась до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та встановлення факту перебування на утриманні.

Позовна заява обґрунтована тим, що у 1995 році вона познайомилась з ОСОБА_2 , через деякий час вони почали зустрічатися, а згодом - проживати разом однією сім`єю та вести спільний побут за місцем його реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Вони проживали разом як подружжя без реєстрації шлюбу протягом 26 років, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проводили разом час, мали сумісний відпочинок, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки.

26 січня 2023 року ОСОБА_2 був призваний до лав Збройних Сил України та проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 . За час проходження ОСОБА_2 військової служби вона постійно підтримувала з ним тісний зв`язок, чекала його повернення додому.

ІНФОРМАЦІЯ_7 вона отримала сповіщення про те, що її чоловік, старший солдат ОСОБА_2 , загинув поблизу н. п. Новодарівка Пологівського району Запорізької області ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Вказувала, що з моменту мобілізації ОСОБА_2 на військову службу та до моменту його смерті вона перебувала на його утриманні, оскільки не була працевлаштована та не мала постійного доходу, а тому грошові кошти, які надсилав їй цивільний чоловік, були єдиними коштами для її існування.

Після смерті ОСОБА_2 вона звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_5 із заявою про призначення їй одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, у зв`язку із смертю чоловіка. Вказана заява була повернута без реалізації за відсутності підстав для нарахування такої допомоги.

Зазначала, що для реалізації її права на отримання одноразової грошової компенсації виникла необхідність у встановленні факту спільного проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 на момент смерті та встановлення факту перебування на його утриманні, а відтак вона змушена звернутися до суду із вказаним позовом.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд встановити факт її проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 та факт перебування на його утриманні на момент його смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2024 року третьою особою у справі залучено Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не доведено на підставі належних, достатніх та допустимих доказів факт спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю в період з 1996 року по день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_4 , як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу.

Суд зауважив, що листування позивачки з загиблим ОСОБА_2 , періодичні перекази грошових коштів останнім на її рахунок та поповнення нею мобільного рахунку ОСОБА_2 свідчить про наявність між ними певних відносин, разом з цим не є доказами ведення спільного побуту та наявності взаємних прав та обов`язків подружжя.

Суд також зазначив, що спільні світлини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є належними доказами існування між ними відносин, які притаманні шлюбним, а зазначення у картці соціально-демографічного вивчення військовослужбовця ОСОБА_2 у графі «дружина» ОСОБА_1 , повідомлення її про загибель ОСОБА_2 та організація нею поховання не підтверджує факт їх спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 надав суду загальні пояснення про те, що у нього не виникало ніяких сумнівів щодо спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як подружжя. При цьому свідок вказав адресу їх проживання по АДРЕСА_2 , тоді як у позовній заяві ОСОБА_1 посилалась на те, що вона проживала разом з ОСОБА_2 у його будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Також суд зауважив, що позовна вимога про встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, оскільки є похідною вимогою від вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, у задоволенні якої судом відмовлено.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 04 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2025 року змінено, викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, то за наявності належних, допустимих доказів факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу міг бути встановлений судом лише з 01 січня 2004 року по день смерті ОСОБА_2 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_4 , і лише за умови, що вони не перебували у цей період в іншому зареєстрованому шлюбі, докази про що у матеріалах справи відсутні. Отже, в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 1996 року по 31 грудня 2003 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу суду першої інстанції належало відмовити саме через відсутність такого інституту спільного проживання осіб як чоловіка і жінки у Кодексі про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року.

Водночас апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачкою факту спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю в період з 01 січня 2004 року по день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_4 , як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, оскільки позивачка не надала належних та допустимих доказів ведення з ОСОБА_2 спільного господарства, наявності спільних витрат, взаємних прав та обов`язків між ними тощо.

Апеляційний суд вважав помилковим висновок суду першої інстанції про те, що вимога про встановлення факту перебування позивачки на утриманні ОСОБА_2 є похідною від вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а отже підлягала розгляду судом першої інстанції по суті.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 є повнолітньою та працездатною особою, має можливість працювати та отримувати дохід, але не працює з власності ініціативи з квітня 2022 року. При цьому періодичні перерахування ОСОБА_2 коштів позивачці та поповнення її мобільного рахунку не свідчать про те, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні ОСОБА_2 на момент смерті останнього та одержувала від нього матеріальну допомогу, яка була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування.

Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції загалом дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, проте рішення суду підлягає зміні з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

14 липня 2025 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - адвокат Гришко І. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 04 червня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про закриття провадження у справі.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц, у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 13 червня 2024 року у справі № 333/8899/21, від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21, від 11 вересня 2024 року у справі № 335/4669/23, від 13 листопада 2024 року у справі № 308/14160/21, від 05 лютого 2025 року у справі № 183/4366/24, від 09 квітня 2025 року у справі № 213/1448/24, а також не дослідили зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 335/688/24, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

18 вересня 2025 року справа № 335/688/24 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Гришка І. І. мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно дослідили обставини справи, не надали належної оцінки наданим позивачкою доказам, вибірково застосували до спірних правовідносин певні висновки, що містяться в постановах Верховного Суду, які сформульовані за відмінних фактичних обставин, що унеможливлює їх застосування до спірних правовідносин, оскільки вони не є подібними/тотожними до обставин, які наявні у цій справі.

Також заявник вказує, що справа розглянута судом в порядку загального позовного провадження помилково, оскільки спір про право у цій справі відсутній, та підлягала розгляду в порядку окремого провадження, адже метою звернення до суду є саме встановлення факту, що має юридичне значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, зокрема з метою майбутнього здійснення права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відтак, предметом доказування у цій справі є встановлення обставин спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , проте ні ІНФОРМАЦІЯ_2 , ні Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області не можуть заперечувати такого факту та володіти будь-якими доказами з цього приводу, що свідчить про помилкове їх залучення до участі в цій справі.

Вказує, що з метою підтвердження свого права на призначення та отримання одноразової грошової допомоги позивачка звернулась до суду, однак через неналежну правову допомогу та наявність різних та суперечливих позицій з цього приводу нею було подано саме позовну заяву, а не заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, що залишилось поза увагою судів попередніх інстанцій.

Водночас саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Встановивши, що фактичною метою звернення ОСОБА_1 до суду є встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з метою підтвердження свого права на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, суди після відкриття провадження у справі мали керуватися положеннями пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України та закрити провадження у справі через відсутність предмету спору.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

28 серпня 2025 року через підсистему Електронний суд ІНФОРМАЦІЯ_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив про необґрунтованість її доводів, просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відміткою у паспорті громадянина України серії НОМЕР_2 (а. с. 14, т. 1).

Місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується відміткою у паспорті ОСОБА_1 (а. с. 11-12, т. 1).

26 січня 2023 року ОСОБА_2 був призваний на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 та проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до отриманого ОСОБА_1 від начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 повідомлення про смерть від 23 червня 2023 року № с/4133, отримувача сповіщено, що її чоловік, старший солдат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , водій протитанкового відділення протитанкового взводу механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 в бою поблизу н. п. Новодарівка Пологівського району Запорізької області (а. с. 92, т. 1).

Смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , також підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 26 червня 2023 року Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 1426, та лікарським свідоцтвом про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_7 № 697 (а. с. 93, 94, т. 1).

17 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_5 із заявою про нарахування та виплату їй, як цивільній дружині загиблого (померлого) військовослужбовця ОСОБА_2 , одноразової грошової допомоги у розмірі та порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_5 від 24 жовтня 2023 року № 3/5627 ОСОБА_1 відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги через відсутність документального підтвердження її права на призначення та отримання одноразової грошової допомоги (а. с. 138, т. 1).

На підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 та перебування на його утриманні позивачкою надано суду наступні докази: копії платіжних інструкцій про сплату комунальних послуг позивачем за адресою місця реєстрації ОСОБА_2 за грудень 2018 року, квітень 2019 року, червень 2019 року, серпень 2019 року, березень 2020 року; світлини, на яких спільно зображені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на святах, відпочинку; скриншоти листування ОСОБА_1 з ОСОБА_2 у месенджерах; копії платіжних інструкцій про переказ Івченком В. В. грошових коштів на рахунок ОСОБА_1 ; скриншоти платежів з банківської картки, зокрема про поповнення мобільного рахунку на абонентський номер НОМЕР_4 з підписом «Муж»; відомості з Пенсійного фонду України про доходи ОСОБА_1 у період з 1998 року по 2022 рік; копію матеріалів службового розслідування за фактом загибелі ОСОБА_2 , в яких наявна картка соціально-демографічного вивчення військовослужбовця ОСОБА_2 , де у графі «дружина» зазначено ОСОБА_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Гришка І. І. задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Із змісту позовної заяви вбачається, що встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки та перебування на утриманні необхідно ОСОБА_1 для отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова № 168)

Разом із тим, Постановою № 168 визначено, що сім`ям загиблих осіб (загинули (померли) внаслідок отриманого після введення воєнного стану поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини) виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 грн, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». У разі відмови однієї або кількох осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, від її отримання або якщо зазначені особи протягом трьох років з дня виникнення у них такого права його не реалізували, їх частки розподіляються між іншими особами, які мають право на одноразову грошову допомогу. Особам, які мають право на одноразову грошову допомогу, виплата їх частки здійснюється незалежно від реалізації такого права іншими особами.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (тут і далі - в редакції, чинній на час звернення з цим позовом) визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби.

У статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначено осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, а саме: у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Відповідно до статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Законом України № 3515-IX від 09 грудня 2023 року, зокрема, стаття 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладена у новій редакції.

При цьому, частиною першою статті 16-1 вказаного Закону (тут і далі - у редакції Закону України № 3515-IX від 09 грудня 2023 року) встановлено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, зазначені у пункті 4 цієї статті.

Разом із тим, відповідно до частини четвертої статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать: діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; вдова (вдівець); батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до частини першої статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, за відсутності особистого розпорядження призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою або заявою їх законних представників.

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Реєстрація місця проживання жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність, допустимість, достовірність і достатність таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, надав обґрунтовану правову оцінку поданим доказам спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, наявності спільного побуту, ведення спільного господарства, та з урахуванням балансу вірогідностей дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновками судів, що факт листування позивачки з загиблим ОСОБА_2 , спільні світлини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також зазначення у картці соціально-демографічного вивчення військовослужбовця ОСОБА_2 у графі «дружина» ОСОБА_1 , надсилання їй повідомлення про загибель ОСОБА_2 та організація позивачкою поховання останнього не свідчить про виникнення у них прав та обов`язків, притаманних сім`ї.

Доказів, які б підтверджували факт ведення спільного господарства протягом заявленого періоду, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах з утримання житла, його ремонту, досягнення усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які б засвідчували реальність сімейних відносин, крім показів свідка, позивачка не надала.

Апеляційний суд надав обґрунтовану правову оцінку доказам надсилання ОСОБА_2 періодичних переказів грошових коштів на рахунок позивачки та поповнення нею мобільного рахунку ОСОБА_2 , та дійшов вмотивованого висновку, що вказані докази не свідчать про наявність взаємних прав та обов`язків подружжя, не підтверджують факт перебування ОСОБА_1 на повному утриманні ОСОБА_2 та одержання від нього допомоги, яка була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. При цьому апеляційний суд врахував, що ОСОБА_1 є повнолітньою та працездатною особою, має можливість працювати та отримувати дохід. Належні та допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

З огляду на те, що встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та перебування на його утриманні позивачці необхідно для отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, мотивованим є висновок судів попередніх інстанцій, що надані ОСОБА_1 докази не підтверджують факту їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та перебування на утриманні ОСОБА_2 .

Доводи касаційної скарги по суті вирішення спору зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суди надали обґрунтовану правову оцінку.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

В контексті доводів касаційної скарги про помилковість розгляду судами справи в порядку загального позовного провадження, а також про помилковість залучення до участі в справі ІНФОРМАЦІЯ_5 та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, колегія суддів звертає увагу на таке.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 2, 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та перебування фізичної особи на утриманні.

Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

За наявності спору про право суд у порядку позовного провадження може розглядати справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в тому числі й факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та перебування фізичної особи на утриманні.

Звертаючись до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та встановлення факту перебування на утриманні, ОСОБА_1 у позовній заяві зазначала, що обставини, якими вона обґрунтовує позов, свідчать про наявність спору про право, тому нею подається саме позовна заява.

Позивачка, користуючись своїм диспозитивним правом, самостійно сформувала зміст та обсяг позовних вимог та обрала спосіб захисту своїх прав, тобто розпорядилась своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Будь-яких клопотань про закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України через відсутність предмету спору ОСОБА_1 або її представник ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не заявляли та не заперечували проти залучення у справі третьою особою Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (а. с. 248, т. 1).

За вказаних обставин відсутні підстави вважати, що суди першої та апеляційної інстанцій допустити порушення норм процесуального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц, у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 13 червня 2024 року у справі № 333/8899/21, від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21, від 11 вересня 2024 року у справі № 335/4669/23, від 13 листопада 2024 року у справі № 308/14160/21, від 05 лютого 2025 року у справі № 183/4366/24, від 09 квітня 2025 року у справі № 213/1448/24, є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гришко І. І., що стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гришко Іван Іванович, залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2025 року, з урахуванням змін, внесених за результатами апеляційного перегляду, та постанову Запорізького апеляційного суду від 04 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

О. В. Ступак

В. В. Шипович