УХВАЛА

21 січня 2026 року

м. Київ

справа № 619/5797/24

провадження № 61-16561ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідачка), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 20 червня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 листопада 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи

1. У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив розірвати шлюб з ОСОБА_1 . На обґрунтування позовних вимог зазначив, що від спільного життя сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 та повнолітнього сина ОСОБА_4 . Протягом останніх років сумісного проживання відношення з відповідачкою поступово погіршувались, у результаті чого, між ними зникло взаєморозуміння, стали виникати конфліктні ситуації з будь-яких причин, що погіршувало їх відносини. Спільне господарство не ведуть, проживають окремо, подальше спільне проживання і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам та інтересам їх дитини.

2. ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов, у якому просила стягнути з ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі

1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення повноліття. Згідно з судовим наказом № 619/4835/20, виданим 01 грудня 2020 року, відповідачу присуджено сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця. Станом на момент подання позову відповідач лише декілька разів здійснив оплату аліментів і має заборгованість. У грудні 2023 року сину ОСОБА_3 діагностовано цукровий діабет 1 типу. Указане захворювання має досить серйозний характер з тяжкими наслідками для здоров`я. Лікування при такому діагнозі потребує значних коштів, харчування дитини має важливий характер для збереження стану здоров`я дитини. Окрім того, необхідно забезпечувати постійний моніторинг рівня глюкози, для чого необхідне спеціальне обладнання.

Короткий зміст судових рішень у цій справі

3. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 20 червня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 23 серпня 2002 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Дергачівського районного управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 64. У зустрічному позові ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини відмовлено.

4. Рішення мотивовано тим, що позивач надав суду докази того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Подальше перебування позивача у шлюбі з відповідачкою порушує його вільне волевиявлення припинити цей шлюб, що не узгоджується із вимогами сімейного законодавства. Вимога зустрічного позову про стягнення додаткових витрат на утримання дитини повинна бути доведена з урахуванням положень статті 81 ЦПК України. ОСОБА_1 заявлено вимогу про стягнення додаткових, проте не надано доказів на підтвердження реально понесених нею витрат, пов`язаних з необхідністю лікування дитини, в матеріалах справи відсутні визначений конкретний перелік ліків (препаратів), рекомендований для приймання, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів про вартість медичних послуг, витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписки з історії хвороби дитини, рецепти лікарів, довідки, чеки, рахунки, проїзні документи та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування. Надана позивачкою довідка педіатра містить відомості про те, що у грудні 2023 року у ОСОБА_3 діагностовано цукровий діабет 1 типу, що не підтверджує наявність будь-яких понесених або передбачуваних витрат на дитину, а надана роздруківка з інтернету про вартість засобів моніторингу, лікування та догляду не свідчить про адресність таких засобів, оскільки не надано рекомендації лікарів про їх призначення

ОСОБА_3 . Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.

5. Постановою від 26 листопада 2025 року Харківський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 20 червня 2025 року залишити без змін.

6. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача. В апеляційній скарзі не наведено обґрунтованих мотивів, які б свідчили про помилковість висновків суду щодо неможливості збереження шлюбу.

7. Харківський апеляційний суд зазначив, що посилання апеляційної скарги на те, що адвокатка Єна Л. А. не мала права подавати позов від імені ОСОБА_2 та представляти його інтереси в суді без належного підтвердження повноважень не свідчать про існування між сторонами у справі можливості зберегти сім`ю та не мають значення для вирішення спору про розірвання шлюбу.

8. Щодо посилань ОСОБА_1 на безпідставну відмову у задоволенні зустрічного позову про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, що пов`язані з хворобою дитини, суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження реально понесених нею витрат, пов`язаних з необхідністю лікування дитини, та в матеріалах справи відсутні визначений конкретний перелік ліків (препаратів), рекомендований для приймання, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів про вартість медичних послуг, витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписки з історії хвороби дитини, рецепти лікарів, довідки, чеки, рахунки, проїзні документи та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування.

Доводи та вимоги особи, яка подала касаційну скаргу

9. 29 грудня 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернулася до Верховного Судуз касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 20 червня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 листопада 2025 року, та постановити нове рішення, яким первісний позов про розірвання шлюбу залишити без розгляду як поданий особою без належних повноважень, а зустрічний позов задовольнити.

10. Як на підставу касаційного оскарження ОСОБА_1 посилається на

пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає про неврахування при постановлені оскаржуваних рішень таких висновків Верховного Суду:

- що за відсутності належного підтвердження укладення договору та волевиявлення сторони звернення до суду через представника є процесуально недопустимим, а суд зобов`язаний перевірити ці обставини за наявності відповідних заперечень, (висновок у постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 596/178/24);

- формальна наявність договору чи ордера не звільняє суд від обов`язку перевірити реальність волевиявлення довірителя та межі представницьких повноважень, якщо такі обставини ставляться під сумнів іншою стороною (висновок у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20 січня 2025 року у справі № 761/5870/24);

- щодо застосування частини другої статті 185 Сімейного кодексу України (висновок у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 320/383/19).

11. Також ОСОБА_1 зазначила, що згідно з пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень є оскарження судового рішення з підстав, передбачених частинами першою та третьою

статті 411 ЦПК України, зокрема судові рішення підлягають скасуванню у разі істотного порушення норм процесуального права, якщо такі порушення унеможливили встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема у випадках недослідження доказів, необґрунтованого відхилення клопотань або встановлення обставин на підставі недопустимих доказів.

Позиція Верховного Суду

12. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій (частина третя

статті 3 ЦПК України).

13. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

14. За приписами частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

15. Оскільки підставою касаційного оскарження у цій справі заявниця визначила пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то, проаналізувавши доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для виникнення сумнівів щодо правильності застосування судами норм права, які регулюють спірні правовідносини.

16. Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

17. Згідно з положеннями пункту 5 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність.

18. Дії та воля сторони цивільного процесу фактично визначає спрямованість процесуальної діяльності суду та її результати.

19. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

20. Доводи касаційної скарги, які аналогічні доводам апеляційної скарги, про відсутність повноважень у адвокатки Єна Л. А. на представництво інтересів позивача та звернення його імені до суду з позовом про розірвання шлюбу є необґрунтованими з огляду на таке.

21. Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

22. Нормою частини четвертої статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу».

23. Відповідно до частини першої статті 64 ЦПК України, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

24. Пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає представництво як вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

25. Апеляційним судом встановлено, що адвокаткою позивача на підтвердження повноважень на представництво інтересів позивача ОСОБА_2 надано ордер серії АН № 1471142 від 25 липня 2024 року та договір про надання правової допомоги від 08 липня 2024 року, що підтверджують повноваження адвокатки

Єна Л. А. на надання правничої допомоги ОСОБА_2 .

26. Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги.

27. За приписами частини другої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

28. Відповідно до пункту 4 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги (нова редакція), затвердженого рішенням Ради адвокатів України

від 12 квітня 2019 року № 41 (далі - Положення), ордер видається адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням та повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені цим Положенням.

29. Вирішуючи питання щодо достатності документів, які підтверджують повноваження адвоката на представництво особи в суді, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № П/9901/736/18 виснувала, що ордер, який видано відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката; надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом з ордером закон не вимагає.

30. Отже, доводи касаційної скарги, які є аналогічними доводам апеляційної скарги, яким апеляційним судом надано належну правову оцінку, не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. Такі доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів.

31. Щодо доводів касаційної скарги, що судами не враховано висновок про застосування частини другої статті 185 СК України, Верховний Суд зазначає таке.

32. Стаття 185 СК України визначає участь батьків у додаткових витратах на дитину. Той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

33. Згідно із частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

34. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

35. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

36. ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у

розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

37. Постановою від 04 грудня 2019 року у справі № 320/383/19 Верховний Суд виснував, що додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

38. ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на те, що судом не враховано наведену позицію Верховного Суду.

39. Суди, відмовляючи у задоволені зустрічного позову, виходили з того, що ОСОБА_3 не надала доказів на підтвердження додаткових витрат, зокрема довідок медичного закладу про вартість медичних послуг; рецептів лікарів, рахунків, чеків про придбання ліків, рекомендації лікарів, тощо.

40. У постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 320/383/19 Верховний Суд виснував, що доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

41. При ухваленні оскаржуваної постанови суд апеляційної інстанції не обмежився формальним підходом і правильно виходив із того, що відповідно до частини другої статті 185 СК України та правового висновку Верховного Суду

від 04 грудня 2019 року у справі № 320/383/19, додаткові витрати на дитину, можуть бути стягнуті як одноразово, так і у формі періодичних платежів, у тому числі на майбутній період, але за умови їх належного доказування.

42. Отже, висновки судів в частині вирішення вимог зустрічного позову не суперечать висновкам, сформульованим Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 320/383/19.

43. Доводи касаційної скарги хоча й містять посилання на неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, проте фактично зводяться до незгоди заявниці зі здійсненою судами оцінкою доказів.

44. Втім, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів і, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

45. З огляду на викладене підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не підтвердилася.

46. Щодо аргументів касаційної скарги про неповне встановлення фактичних обставин справи внаслідок неповного дослідження доказів у справі, то оскільки пункт 1 частини третьої статті 411 та пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України не є самостійними підставами касаційного оскарження та пов`язуються з обґрунтованістю інших заявлених у касаційній скарзі підстав (зокрема,

пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, обґрунтованість якого у цій справі судом не встановлена), то така підстава касаційного оскарження судом у цій ухвалі не аналізується.

47. Інші наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків судів й не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального чи процесуального права.

48. Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, суди під час вирішення справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

49. Оскільки правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права є очевидним, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 20 червня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду

від 26 листопада 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак О. М. Осіян Н. Ю. Сакара