КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2026 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 361/10837/25

номер провадження: 22-ц/824/2987/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2025 року у складі судді Писанець Н.В., у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, яка надійшла до пред`явлення позову, у якій просив:

накласти арешт на гараж, площею 16,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , у спосіб заборони його відчуження;

накласти арешт на гараж, площею 16,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 , у спосіб заборони його відчуження;

накласти арешт на квартиру АДРЕСА_4 , у спосіб заборони її відчуження;

накласти арешт на квартиру АДРЕСА_5 , у спосіб заборони її відчуження;

накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_2 , які знаходяться на банківських рахунках, відкритих в усіх банківських установах України, в межах суми боргу 2 872 000 грн 00 коп., у спосіб заборони здійснення будь-яких операцій щодо їх зняття готівкою, перерахування на будь-які інші банківські рахунки, здійснення розрахунків з іншими суб`єктами тощо;

накласти арешт на транспортний засіб «Land Rоvег Disсоvегу 3.0», 2012 року випуску, дата реєстрації 14 червня 2012 року, у спосіб заборони його відчуження;

накласти арешт на транспортний засіб «Газ-Чаз-32212», 2004 року випуску, дата реєстрації 17 лютого 2004 року, у спосіб заборони його відчуження;

заборонити вчинення дій щодо відчуження корпоративних прав ОСОБА_2 , як засновника товариства з обмеженою відповідальністю «Вільний Простір», (далі - ТОВ «Вільний Простір») , а саме, частки у статутному капіталі 60% у розмірі 1 200 000 грн 00 коп.

Заява мотивована тим, що відповідачем за майбутнім позовом є ОСОБА_2 , який у травні 2023 року звернувся до ОСОБА_1 з проханням позичити йому грошові кошти в сумі 400 000 грн 00 коп. За результатами домовленостей ОСОБА_1 погодився надати ОСОБА_2 у позику зазначену суму грошових коштів за умови її повернення до 29 серпня 2023 року. Також сторони погодили, що у разі несвоєчасного повернення позики ОСОБА_2 зобов`язується сплатити пеню в розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочки його повернення, а також зобов`язується сплачувати відсотки за користування грошовими коштами 25 числа кожного місяця в розмірі 12 000 грн 00 коп.

На підтвердження факту передачі грошових коштів та їх отримання ОСОБА_2 29 травня 2023 року власноручно було складено та підписано розписку, у якій він підтвердив отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 400 000 грн00 коп., а також зазначив, що дана розписка написана ним власноручно при здоровому глузді та без будь-якого примусу. У розписці також прямо передбачено, що форс-мажорні обставини, у тому числі, війна та бойові дії, не приймаються до уваги при виконанні ОСОБА_2 взятих на себе за цією розпискою зобов`язань.

У подальшому, 30 серпня 2023 року на прохання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 надав згоду на продовження строку повернення боргу за вказаною розпискою до 29 жовтня 2023 року на тих самих умовах, що й раніше, про що ОСОБА_2 власноручно доповнив безпосередньо у цій же розписці.

Однак ОСОБА_2 у встановлений договором позики строк та станом на даний час не повернув ОСОБА_1 основну суму боргу в розмірі 400 000 грн 00 коп., не сплатив пеню з розрахунку 1% від суми боргу за кожен день прострочки повернення боргу впродовж 564 днів, а саме, по 15 вересня 2025 року, що складає 2 256 000 грн 00 коп. (400 000 ? 100 ? 564), а також не сплатив відсотки за користування грошовими коштами з розрахунку 12 000 грн 00 коп. на місяць впродовж 18 місяців, що становить 216 000 грн 00 коп. (12 000 ? 18) Таким чином, загальна сума грошових коштів, яку ОСОБА_2 не повернув ОСОБА_1 складає: 2 872 000 грн 00 коп. (400 000 + 2 256 000 + 216 000).

Вказує, що він неодноразово звертався до ОСОБА_2 з вимогами про повернення заборгованості, однак останній свої зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув, що свідчить про його свідоме ухилення від виконання умов договору позики.

Звертає увагу, що відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших реєстрів за №439895586 від 18 серпня 2025 року, за ОСОБА_2 на праві власності зареєстровані об`єкти нерухомого майна, а саме: гараж, площею 16,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , що перебуває під заставою за іпотечним договором №491 від 27 січня 2025 року із строком виконання основного зобов`язання 27 січня 2026 року та розміром зобов`язання 2 043 210 грн 00 коп.; гараж, площею 16,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_6 , що перебуває під заставою за іпотечним договором №491 від 27 січня 2025 року із строком виконання основного зобов`язання 27 січня 2026 року та розміром зобов`язання 2 043 210 грн 00 коп.; квартира, загальною площею 48,2 кв.м, житловою площею 25,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_7 , яка перебуває під заставою за іпотечним договором №491 від 27 січня 2025 року із строком виконання основного зобов`язання 27 січня 2026 року та розміром зобов`язання 2 043 210 грн 00 коп.; квартира, загальною площею 67,3 кв.м, житловою площею 35 кв.м, за адресою: АДРЕСА_8 , яка перебуває під заставою за іпотечним договором №1017 від 23 листопада 2023 року із строком виконання основного зобов`язання 23 липня 2026 року та розміром зобов`язання 1 693 406 грн 00 коп.

Таким чином, вказане нерухоме майно є обтяженим іпотечними зобов`язаннями та може вибути із власності ОСОБА_2 у разі невиконання ним іпотечних зобов`язань, так і можливого звільнення від обтяжень у разі їх виконання у строки до 27 січня 2026 року та до 23 липня 2026 року, що створює реальну загрозу подальшого відчуження цього майна.

Крім того, відповідно до даних Витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб за №35757944 та №35758036 станом на 20 серпня 2025 року ОСОБА_2 є засновником ТОВ «Вільний Простір», , місцезнаходження: Київська область, Броварський район, село Требухів, вул. Броварська, 46, та володіє часткою у статутному капіталі у розмірі 60%, що становить 1 200 000 грн 00 коп.

Також згідно з інформацією Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях за вихідним №31/33/05/836-а3/10-2025 від 01 вересня 2025 року, за ОСОБА_2 станом на 29 серпня 2025 року зареєстровані транспортні засоби: «Land Rover Discovery» 3.0, 2012 року випуску, дата реєстрації 14 червня 2012 року; «Газ-Чаз-32212», 2004 року випуску, дата реєстрації 17 лютого 2004 року.

У зв`язку з наведеними обставинами ОСОБА_1 має намір звернутися до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики на загальну суму 2 872 000 грн.

Водночас, враховуючи, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх зобов`язань упродовж тривалого часу приймаючи до уваги значний розмір заборгованості та неодноразові заяви ОСОБА_2 про небажання повертати грошові кошти, існують обґрунтовані підстави вважати, що після отримання інформації про звернення до суду він може вчинити дії, спрямовані на відчуження належного йому майна, корпоративних прав та виведення грошових коштів з банківських рахунків, з метою унеможливлення виконання майбутнього судового рішення.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 вважав, що невжиття заходів забезпечення позову, зокрема шляхом накладення арешту на належне ОСОБА_2 нерухоме майно, грошові кошти та транспортні засоби, а також шляхом заборони відчуження корпоративних прав, а саме, частки 60% у статутному капіталі ТОВ «Вільний Простір» вартістю 1 200 000 грн 00 коп., може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду та ефективний захист чи поновлення порушених його прав та інтересів.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву про забезпечення позову, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції проігноровано факт протиправної поведінки боржника впродовж 18 місяців, яка полягає у неповерненні великої суми позичених ним коштів - 400 000 грн 00 коп., пені та відсотків за користування позиченими коштами: 2 256 00 грн 00 коп. та 216 000 грн 00 коп., а всього - -2 872 000 грн 00 коп.

Вказує, що великий термін неповернення заборгованості (564 дні) та поведінка ОСОБА_2 щодо відмови повертати борг вже є обгрунтованою та очевидною підставою існування ризиків вчинення боржником дій, спрямованих на ухилення від цивільно-правової відповідальності за договором позики від 29 травня 2023 року. Більше того, вказаний ризик підсилюється тим, що факт його звернення до суду з позовною заявою про примусове стягнення із ОСОБА_2 вказаної суми коштів, яку він не бажає або не може повернути, може спровокувати боржника до вчинення дій по відчуженню належного йому майна, виведення коштів з банківських рахунків, продажу корпоративних прав з тим, щоб ухвалене у майбутньому судове рішення було неможливо виконати реально.

Вважає очевидним алгоритм дій божника від уникнення відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань, який передбачає невідкладне вчинення ним дій до відчуження свого нерухомого майна та виведення коштів з банківських рахунків.

Також вказує, що суд зазначив, що позивачем не надано достатньо доказів щодо існування ризиків продажу майна боржником. Проте ризик продажу це поняття оціночне і має місце до того моменту, поки боржник не вчинить конкретних дій по відчуженню майна та приховування коштів, після чого інститут забезпечення позову перестане мати будь-який сенс, адже запобігти відчуженню майна вже буде неможливо. Наявний ризик передбачає наміри боржника щодо його можливих дій у майбутньому, враховуючи саме факт великої заборгованості та небажання її погашати, а також реальні обставини, за яких найближчим часом у разі ухвалення судового рішення про задоволення позовних вимог, є всі реальні передумови втрати боржником належного йому нерухомого майна чи коштів.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Всі учасники справи повідомлені судом апеляційної інстанції про судове засідання, призначене на 20 січня 2026 року на 12 год 30 хв., завчасно, в установленому законом порядку.

Позивач ОСОБА_1 отримав судову повістку про виклик до суду (призначеного на 20 січня 2026 року) на вказану ним електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1 25 грудня 2025 року, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду (а.с.81, 84).

Крім того, ОСОБА_1 отримав судову повістку про виклик до суду (призначеного на 20 січня 2026 року) особисто під розписку поштою, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.87).

Відповідач ОСОБА_2 повідомлявся судом шляхом направлення судової повістки на наявну в матеріалах справи адресу його місця проживання. 13 січня 2026 року на адресу Київського апеляційного суду повернувся конверт із судовою повісткою, направленою на поштову адресу: АДРЕСА_9 , з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.88-89).

Згідно з ч.6 ст.128 ЦПК Українисудова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до положень ч.8 ст.128 ЦПК Україниднем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку (пункт 1); день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи (пункт 2); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 3).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що учасники справи повідомлені судом апеляційної інстанції про розгляд справи належним чином.

20 січня 2026 року на офіційну електронну адресу Київського апеляційного суду надійшла заява від представника ОСОБА_1 - адвоката Марисик О.О., в якій вона вказує про свою неможливість прибути в судове засідання, призначене на 20 січня 2026 року за станом здоров`я. Також у заяві адвокат Марисик О.О. зазначила, що у випадку проведення судового засідання просить врахувати, що позивач підтримує свою апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Разом з тим, адвокат Марисик О.О. до заяви не надала будь-яких доказів на підтвердження погіршення стану свого здоров`я.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку учасників справи такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, яка надійшла до пред`явлення позову,суд першої інстанції виходив із того, що заявником не надано достатніх доказів щодо існування ризиків продажу майна боржника.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно з пунктами 1, 2 ч.ч. 1, 3 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися цим майном, а в певних випадках - і користуватися ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти чи заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Отже, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Тому при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, яка надійшла до пред`явлення позову,вбачається, що наведена в ній фактологічна частина розкриває суть майбутнього позову та зводиться до того, що відповідач ОСОБА_2 , отримавши від нього грошові кошти у сумі 400 000 грн 00 коп. на підставі розписки від 29 травня 2023 року, жодного із взятих на себе зобов`язань належним чином не виконав, а саме, у встановлений строк грошові кошти не повернув, пеню та відсотки не сплатив, у зв`язку з чим станом на 15 вересня 2025 року виникла заборгованість у загальному розмірі 2 872 000 грн 00 коп. При цьому, незважаючи на неодноразові вимоги позивача про повернення заборгованості, відповідач продовжує ухилятися від виконання умов договору позики.

Із доданих до апеляційної скарги документів видно, що 27 вересня 2025 року у Броварському міськрайонному суді Київської області була зареєстрована позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, на забезпечення якого позивачем 15 вересня 2025 року була подана вказана заява.

Отже предметом спору у Броварському міськрайонному суді Київської області є стягнення грошових коштів, заявлені вимоги майнового характеру.

Таким чином вид забезпечення позову, який просить застосувати позивач, є співмірним із заявленими ним позовними вимогами.

У постанові від 12 липня 2022 року у справі № 910/8482/18 (910/4866/21) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду виснував, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів; при цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 жовтня 2024 року у cправі №5026/1357/2012 (925/229/24), від 09 червня 2021 року у справі № 10/5026/290/2011 (925/1502/20), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/16866/20, від 13 жовтня 2020 року у справі № 917/273/20, від 14 серпня 2018 року у справі № 916/10/18.

Зазначено, що такий вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у постанові від 11 грудня 2023 року у cправі № 904/1934/23 виснував, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (див. постанову Верховного Суду в складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22).

За таких обставин, у разі звернення із позовом про стягнення грошових коштів, саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач, зокрема і ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову створять перешкоди його господарській діяльності (див. постанову Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 06 жовтня 2022 року у справі № 905/446/22).

У постанові Верховного Суду від 21 серпня 2020 року у справі № 904/2357/20, від 17 серпня 2022 року у справі № 361/3446/21 зазначено, що предметом позову у справі є вимоги позивача про стягнення коштів й виконання в майбутньому судового рішення у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів. Тому застосування заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на банківських рахунках відповідача безпосередньо пов`язано із предметом позову.

У постановах Верховного Суду від 02 серпня 2019 року в справі № 915/538/19 та від 06 листопада 2018 року в справі № 923/560/17 викладена правова позиція, що накладення арешту на грошові кошти відповідачів слід обмежувати розміром ціни позову та можливих судових витрат. Суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру загальної суми позовних вимог та можливих судових витрат.

Сам лише факт відсутності вказаних позивачем відкритих банківських рахунків, майна боржника не є безумовною підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти в межах суми позову, що належить відповідачу, оскільки, як передбачено частиною першою статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № б/н (провадження № 61-16635ав20), від 28 вересня 2023 року у справі № б/н (провадження № 61-11439ав23), від 14 грудня 2023 року у справі № б/н (провадження № 61-14128ав23).

У даному випадку, колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в частині накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_2 , які знаходяться на його рахунках в усіх банківських установах, у межах суми 2 872 000 грн 00 коп., суд першої інстанції залишив поза увагою те, що предметом позову є стягнення грошових коштів і що сума, на яку заявник просить накласти арешт, обмежується розміром позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції належним чином не врахував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

У даному випадку накладення арешту на грошові кошти відповідача є співмірним з позовними вимогами, сприятиме позивачу в можливості захистити свої права та і інтереси шляхом забезпечення належного виконання рішення у разі задоволення позову.

За обставин цієї справи колегія суддів вказує на наявність підстав для накладення арешту на грошові кошти відповідача на відкритих ним рахунках у банківських та фінансових установах в межах суми, про стягнення якої подано позов, оскільки такий захід забезпечення позову є обґрунтованим, адекватним і співмірним із заявленими позовними вимогами та дає змогу досягти збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичного виконання судового рішення у разі задоволення позову і, як наслідок, ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Наведене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 серпня 2022 року у справі № 361/3446/21 та у постанові від 11 грудня 2024 року у справі № 760/18839/23.

При цьому колегія суддів враховує, що за змістом ст.60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є: відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України.

Відповідно до п.6 ст.62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками органам державної виконавчої служби, приватним виконавцям на їхню письмову вимогу з питань виконання рішень судів та рішень, що підлягають примусовому виконанню відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», стосовно наявності та/або стану рахунків боржника, руху коштів та операцій на рахунках боржника за конкретний проміжок часу, а також про інформацію щодо договорів боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком.

Тобто позивач, який просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача, що знаходяться на будь-яких рахунках, відкритих у банківських установах, об`єктивно не може надати суду відомості про конкретні рахунки відповідача у банківських установах. Ці обставини підлягають з`ясуванню органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем під час виконання ухвали суду про забезпечення позову.

Однак суд першої інстанції наведених вище норм закону та обставин справи належним чином не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в частині накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_2 , які знаходяться на його рахунках в усіх банківських установах у межах суми 2 872 000 грн 00 коп.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає правових підстав для застосування додаткового заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно: гаражі за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 ; квартири за адресою: АДРЕСА_7 та кв. АДРЕСА_10 ; транспортні засоби - «Land Rover Discovery» 3.0, 2012 року випуску, дата реєстрації 14 червня 2012 року, «Газ-Чаз-32212», 2004 року випуску, дата реєстрації 17 лютого 2004 року, а також заборони відчуження корпоративних прав ОСОБА_2 як засновника ТОВ «Вільний Простір», , а саме, частки у статутному капіталі 60% у розмірі 1 200 000 грн 00 коп., оскільки в межах цього спору належним, достатнім і співмірним заходом є накладення арешту на грошові кошти відповідача у розмірі заявлених позовних вимог. Арешт коштів забезпечує реальну можливість виконання рішення суду у разі задоволення позову, а застосування додаткових обмежень щодо нерухомого майна є надмірним та не відповідає принципу пропорційності.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення заяви, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для її скасування та ухвалення нового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову з наведених вище підстав.

Датою постанови апеляційного суду є дата складення повного її тексту, оскільки справа розглянута за відсутності учасників справи без проголошення скороченого судового рішення (вступної та резолютивної частин) та в цьому випадку підлягають застосуванню положення другого речення ч.5 ст.268 ЦПК України, якою передбачено, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_2 , які знаходяться на його рахунках в усіх банківських установах, у межах суми 2 872 000 (два мільйони вісімсот сімдесят дві тисячі) грн 00 коп.

В іншій частині вимог заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Постанова апеляційного суду підлягає негайному виконанню.

Строк пред`явлення постанови апеляційного суду до 23 січня 2029 року.

Стягувач - ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_11 .

Боржник - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_12 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: