Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 704/282/25

26 січня 2026 р. м. Тальне

Тальнівський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Дьяченко Д.О.

при секретарі Табачківській М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тальне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Ватутінського міського нотаріального округу Побіянська Неллі Борисівна про визнання недійсним договорів дарування вчинених під впливом помилки,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачки про визнання недійсним договорів дарування вчинених під впливом помилки. На підставу своїх вимог посилається на те, що між нею та відповідачкою 19.06.2018р. було укладено договір дарування. Згідно з яким ОСОБА_1 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_2 приймає у власність житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 (попередня назва АДРЕСА_2 ). Того ж дня між ними було укладено договір дарування земельної ділянки, площею 0,0976 га. що розташована за цією ж адресою. Позивач стверджує, що вказані договори були вчинені під впливом помилки, яка істотно спотворила розуміння правової природи правочину та підлягають скасуванню, оскільки укладаючи оскаржувані договори, з огляду на свій похилий вік, поганий стан здоров?я, існування необхідності у сторонньому догляді та відсутність іншого житла окрім «подарованого», допустила помилку у трактуванні умов відповідних договорів, як таких якими вона безумовно передає своє майно на користь відповідачки. На підтвердження фактів поганого стану здоров?я, зокрема психічного, вона додає консультаційний висновок спеціаліста від 04 липня 2024 року, яким встановлено діагноз органічний розлад особи і поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку, психоорганічний синдром, астенічний варіант, когнітивно-мнестичне зниження, деменція, що формується. Варто також звернути увагу суду і на той факт, що на момент підписання оскаржуваних договорів позивачці вже було 82 роки. Натомість, укладені договори, з огляду на існуючі усні домовленості з відповідачкою, позивачка помилково трактувала для себе як такі, що мають правову природу договору довічного утримання. Тобто, відповідачка обіцяла позивачці здійснювати догляд за нею, купувати ліки, готувати, допомагати по господарству, взамін же будинок позивачки та земельна ділянка біля нього, після її смерті, мали б дістатися відповідачці. Так, позивачка з радістю погодилася на такі умови, оскільки щиро та відчайдушно потребувала допомоги сторонньої людини. Однак, підписуючи оскаржувані договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, позивачка допустила помилку у їх трактуванні та не усвідомлювала, що віддає своє єдине житло сторонній особі без жодних умов, після чого відповідачка через деякий час припинила догляд за позивачкою та роз?яснила їй справжню правову природу укладених правочинів. Тож, помилка позивачки щодо невірного трактування умов укладених договорів призвела до значного спотворення їх змісту, що є підставою для визнання таких договорів недійсними.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, представник відповідача надав суду відзив на позов в якому зазначив, що між сторонами було укладено 2 договори дарування - будинку та земельної ділянки, на якій розташований даний будинок. Дані договори відповідно до чинного законодавства були нотаріально посвідчені та підписані сторонами власноручно, а при їх укладанні нотаріусом було встановлено особи сторін, їх дієздатність, роз`яснено зміст укладених договорів. Сторони в присутності нотаріуса підтвердили, що у момент укладання цих договорів вони усвідомлювали значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними, розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договорами, при укладанні договорів відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними. Твердження позивачки про те, що вона не розуміла, що підписує та що її ввели в оману є необґрунтованими, оскільки вона гарно бачила, чула та усвідомлювала значення своїх дій. Доказів про те, що позивачку ввели в оману, поза її волею чи під тиском немає. З наданих позивачкою медичних документів не можна дійти висновку, що вона не могла усвідомлювати значення своїх та керувати ними і на даний час позивачку не визнано недієздатною чи обмежено дієздатною. Крім того, позивачка вже зверталась із позовом до відповідачки про визнання договору дарування будинку недійсним і рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 03.06.2024, яке набрало законної сили 16.10.2024 в позові було задоволено, а тому в задоволенні позову просить суд відмовити.

Представник третьої особи до початку судового засідання подала заяву про слухання справи без її участі, у вирішенні справи покладається на розсуд суду.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вивчивши докази надані по справі, вважає, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно з договором дарування житлового будинку від 19.06.2018 р. ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 . Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Побіянською Н.Б. та зареєстрований в реєстрі за №1573. Договір підписано сторонами в присутності нотаріуса, особи встановлено, їх дієздатність перевірено.

Також згідно з договором дарування земельної ділянки від 19.06.2018 р. ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0976 га., що розташована в АДРЕСА_1 . Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Побіянською Н.Б. та зареєстрований в реєстрі за №1579. Договір підписано сторонами в присутності нотаріуса, особи встановлено, їх дієздатність перевірено.

Згідно із ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Суду не надано доказів про те, що волевиявлення позивачки при укладенні договору дарування будинку не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.

Також в судовому засіданні позивачкою та її представником не було доведено, що при укладенні оспорюваних договорів дійсно була помилка, яка має істотне значення.

Суд зазначає, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення позивачкою не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

В зазначених договорах дарування нотаріусом було зазначено, що сторони при їх укладенні досягли згоди про всі їх істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом та ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), ратифікованої Україною, яка є частиною національного законодавства України, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основна мета статті 1 Першого Протоколу - це захист особи від свавільного втручання з боку держави в її право на мирне володіння своїм майном. Водночас згідно зі статтєю 1 Конвенції, кожна Договірна держава 2 гарантує кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права та свободи, визначені в Конвенції. Дотримання цього загального обов`язку може включати виконання позитивних зобов`язань, що впливають з необхідності забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих Конвенцією. У контексті статті 1 Першого Протоколу ці позитивні зобов`язання можуть вимагати від держави вжити заходів, необхідних для захисту права власності (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Broniowski проти Польщі», §143; у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» ( Sovtransavto Holding v. Ukraine), № 48553/99, § 96, ECHR 2002). Дана стаття визначає такі критерії втручання у право на мирне володіння майном: держава гарантує кожному право на мирне володіння своїм майном, а будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним; позбавлення власності особи може відбуватися лише «на мовах, передбачених законом»; втручання у право власності на мирне володіння майном повинно обґрунтовуватися суспільним інтересом; держава має право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів», при втручанні у право на мирне володіння майном держава має забезпечувати справедливий баланс між необхідністю забезпечення безпеки та необхідністю захисту основоположних прав заявника. При оцінки дотримання положень статті 1 Першого Протоколу до Конвенції суд має провести всебічний аналіз різних інтересів, про які йдеться, враховуючи те, що Конвенція покликана забезпечувати захист прав, які є «практичними та ефективними». Суд має за зовнішніми ознаками роздивитися й дослідити реалії ситуації, з приводу якої подано скаргу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 по справі 697/654/16-ц).

Суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання договору дарування житлового будинку не можуть бути визнаними недійсним, оскільки позивачем не надано жодних доказів про те, що на час укладання договорів дарування будинку та земельної ділянки позивач та відповідач мали намір укласти договір довічного утримання та досягли згоди щодо істотних умов договору довічного утримання. Позивачкою не було доведено, що на час укладення оспорюваних договорів вона була нездатна усвідомити зміст укладених договорів, який було їм роз`яснено нотаріусом. Житлові права позивачки не порушуються, водночас наступна зміна свого рішення або ставлення до наслідків договору у результаті переусвідомлення його значення, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не свідчать про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваних правочинів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину.

Крім цього, сторона, яка посилається на ст. 229 ЦК України, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину.

Тобто, саме сторона договору повинна довести, що вона помилялася щодо правової природи правочину, що мала намір укласти інший договір.

Відповідно до ст.ст.12, 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В супереч наведених норм, на підтвердження того, що при укладенні договору дарування будинку позивачка помилялася щодо природи цього правочину і що ця помилка має істотне значення, позивачка та її представник не надали суду жодних доказів.

Не надано суду доказів того, що на момент укладення оспорюваного договору, позивачка мала намір укласти саме договір довічного утримання та докази, які б свідчили про обговорення чи досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов саме таким чином, судом встановлено відсутність передбачених ст. 229, 230 ЦК України підстав для визнання оспорюваних позивачем договорів дарування недійсними.

Оскільки позивачка жодними належними та допустимими доказами не довела, що при укладенні договору дарування дійсно мала місце помилка, беручи до уваги, що дані доводи позивачки повністю спростовані вищенаведеними дослідженими та перевіреними доказами, тому вимоги позивачки є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 258, 259 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Ватутінського міського нотаріального округу Побіянська Неллі Борисівна про визнання недійсним договорів дарування вчинених під впливом помилки залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя Д.О. Дьяченко