ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/807/269/26
Головуючий в 1-й інстанції Апаллонова Ю.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Подліянової Г.С., Трофимової Д.А.
секретарКамалова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2025 року, постановлену у м. Запоріжжі (повний текст ухвали складено 27 жовтня 2025 року) у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Концерн «Міські теплові мережі», про відстрочення виконання рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2025 року у справі №335/11620/24, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, зазначивши заінтересовану особу: Концерн «Міські теплові мережі» про відстрочення виконання рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2025 року у справі №335/11620/24, в які просив суд відстрочити виконання рішення суду на один рік. В обґрунтування заяви зазначив про наявність обставин, які ускладнюють та фактично роблять неможливим для нього виконання судового рішення на теперішній час. Він є особою з окупованої території, його дім, майно залишилися на окупованій території, з моменту окупації його села він не має жодного доходу, його матеріальний стан з об`єктивних та очевидних обставин та причин є скрутним.

Ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2025 року у задоволені заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Концерн «Міські теплові мережі», про відстрочення виконання рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2025 року у справі №335/11620/24, відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та прийняти нову ухвалу, якою відстрочити або розстрочити на одні рік виконання рішення суду у цій справі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд дійшов помилкового висновку про недоведеність обґрунтованості підстав для відстроченні рішення суду.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2025 року по справі №335/11620/24 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість з централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) за період з 01.04.2017 р. по 30.09.2024 р. на загальну суму 34 089,21 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 1 935,01 грн.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 31 липня 2025 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволенні. Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2025 року залишено без змін. Рішення суду набрало законної сили 31 липня 2025 року.

Відомостей щодо видачі виконавчого листа за вказаним рішенням матеріали цивільної справи №335/11620/24 не містять.

Відмовляючи в задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду, суд першої інстанції виходив з відсутності виняткових обставин, передбачених ст. 435 ЦПК України, які можуть бути підставою для розстрочки чи відстрочки виконання рішення суду, пов`язаного із стягненням з боржника суми заборгованості, оскільки заявником не обґрунтовано необхідності відстрочення виконання рішення суду, не наведено поважних причин невиконання своїх зобов`язань та не надано доказів на підтвердження його матеріального стану.

З вказаними висновками суду першої інстанції, погоджується колегія суддів апеляційного суду, оскільки такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно з ст.129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України "Про виконавче провадження", за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Відстрочка виконання рішення суду - це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду в цілому. Надання відстрочки судом полягає у визначенні нової конкретної, більш пізньої ніж первинна, дати, з настанням якої й після завершення строку відстрочки рішення має бути виконано повністю. При розгляді заяв щодо відстрочки виконання рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; наявність підстави для відтермінування має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання відстрочки виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця, у випадках, встановлених законом, встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Згідно ч. 3 ст. 435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відповідно до ч. 4 ст. 435 ЦПК України вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи, тяжке захворювання її самої чи членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Таким чином, розстрочка, відстрочка виконання рішення суду може бути надана у виняткових випадках, що обумовлюють об`єктивні ускладнення при виконанні судового рішення або наявність яких робить його виконання неможливим.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п.10 Постанови від 26 грудня 2003 року №14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

При цьому, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа "Горнсбі проти Греції"). Термін, протягом якого судове рішення залишається невиконаним, може ставити під сумнів розумність строків судового захисту. При вирішенні питання про затримку виконання судового рішення, слід враховувати інтереси обох сторін, як стягувача так і боржника, та дотримуватися їх балансу.

З аналізу наведених норм слідує, що розстрочення виконання рішення можливе лише у виключних випадках за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Під час вирішення питання про розстрочення виконання рішення суду обов`язково мають враховуватись також інтереси сторони, на користь якої ухвалене рішення, тобто стягувача.

Судом встановлено, що рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2025 року по справі №335/11620/24 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість з централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) за період з 01.04.2017 р. по 30.09.2024 р. на загальну суму 34 089,21 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 1 935,01 грн. Постановою Запорізького апеляційного суду від 31 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволенні. Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2025 року залишено без змін.

Заявник, як на підстави заяви про відстрочення виконання вказаного рішення суду посилається на введення у країні військового стану, наявності у нього статусу ВПО, скрутне матеріальне становище, відсутність вини у виникненні спору по суті справи.

Між тим, слід зазначити, що сам по собі військовий стан у країні не може бути єдиною підставою для відстрочення виконання рішення суду і може бути враховано лише у сукупності з іншими доказами у справі.

Так, з відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру, встановлено, що заявник ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.20). Територія вказаного населеного пункту є тимчасово окупованою. Між тим, наявності у заявника статусу ВПО, матеріали справи не містять, і сам заявник вказує на таких фактичний, а не юридичний статус.

При цьому, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 є власником квартири за адресою АДРЕСА_2 . Заборгованість по наданим послугам з опалення та гарячого водопостачання в дану квартиру і були предметом розгляду в суді у справі ЄУН 335/11620/24.

Доказів, які б якимось чином характеризували матеріальний стан та стан здоров`я заявника ним не надано.

Важливою конституційною гарантією забезпечення обов`язковості судового рішення є судовий контроль за його виконанням. З цією метою ЦПК України визначає систему процесуальних засобів, які суди вправі застосовувати для забезпечення своєчасного, точного, неухильного та повного виконання судового рішення.

В рамках проекту Ради Європи "Підтримка виконання Україною рішень Європейського суду з прав людини" (2018 рік) стосовно огляду практики ЄСПЛ щодо захисту права на розгляд справи та виконання судового рішення в розумний строк узагальнено критерії ефективності засобів забезпечення виконання цього права: 1) засіб є ефективним, якщо його можна використати для прискорення ухвалення рішення судом, що розглядає справу; 2) найбільш ефективними є засоби, спрямовані на попередження, а не на компенсацію за затримку розгляду справи чи виконання судового рішення; 3) поєднання пришвидшувального та компенсаторного засобів захисту є найкращим варіантом тощо.

Аналіз положень ЦПК України дає підстави виокремити такі основні процесуальні засоби, за допомогою яких суд забезпечує належне виконання судового рішення, яке набрало законної сили: 1) роз`яснення судового рішення; 2) судовий контроль за виконанням судового рішення; 3) заміна сторони виконавчого провадження; 4) поновлення пропущеного з поважних причин строку пред`явлення виконавчого листа до виконання; 5) відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, зміна чи встановлення способу і порядку виконання; 6) зупинення виконання судових рішень лише у виключних випадках.

З метою забезпечення належного виконання судового рішення суди можуть здійснювати відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, зміну чи встановлення способу та порядку виконання (ст. 435 ЦПК України). Вказані процесуальні засоби суди можуть застосовувати у виключних випадках, зокрема, якщо сторона доведе наявність обставин, що суттєво ускладнюють або унеможливлюють виконання судового рішення.

Згідно зі сформованою судовою практикою до обставин, що ускладнюють виконання судового рішення та які є підставою для розстрочення його виконання, належать, зокрема, хвороба боржника або членів його сім`ї, скрутне матеріальне становище боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи-боржника, стихійне лихо, інші об`єктивні екстраординарні події тощо.

Підставою для застосування статей 435 ЦПК України і 33 Закону України "Про виконавче провадження" є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами.

Звертаючись до суду із заявою про відстрочення виконання рішення суду, заявник зазначає, що наразі наявні обставини, які суттєво ускладнюють виконання рішення суду в цій справи та роблять таке виконання неможливим.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до статей 76-83 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції оцінивши надані заявником докази у їх сукупності і взаємному зв`язку, дійшов правильного висновку про те, що заявник не довів існування правових підстав для відстрочення виконання рішення суду.

Обставини, на які посилається ОСОБА_1 в своїй заяві, не є тими виключними обставинами, що перешкоджають належному виконанню рішення суду або роблять неможливим його виконання.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Доводи апеляційної скарги нічим не підтверджені та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції і не може бути скасована з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважуючи на викладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 26 січня 2026 року.

Головуючий С. В. Кухар

Судді: Г.С. Подліянова

Д.А. Трофимова