Провадження № 2-з/522/85/26
УХВАЛА

26 січня 2026 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду м. Одеси Федчишена Т. Ю., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дітей.

21.01.2026 ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Уртаєв О. І., подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на все майно (нерухоме, рухоме, в тому числі корпоративні права, акції, будь-які інші цінні папери), що належать на праві власності ОСОБА_2 та накласти арешт на кошти, як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у фінансових установах та/або банках, та на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову, та належать ОСОБА_2 .

Заява обґрунтована тим, що предметом позову у цій справі є майнова вимога про стягнення аліментів на дітей.

Указує, що відповідач, будучи батьком трьох спільних дітей сторін, протягом тривалого часу належним чином та в повному обсязі не виконує своїх прямих, чітко визначених законом батьківських обов`язків щодо їх утримання, виховання та матеріального забезпечення. Фактично весь тягар щоденного догляду за дітьми, їх морального та фізичного виховання, організації навчального процесу, забезпечення необхідного медичного догляду, створення належних та безпечних побутових умов для проживання, а також фінансового утримання, покладено виключно на неї та саме вона самостійно вирішує всі питання, пов`язані із забезпеченням базових потреб дітей, їхнього розвитку, здоров`я, освіти та повсякденного життя, що вимагає значних часових, фізичних та матеріальних ресурсів.

Відсутність належного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків носить системний, послідовний, тривалий та безперервний характер, що свідчить не про випадкові труднощі чи тимчасові обставини, а про його свідоме, цілеспрямоване та умисне ухилення від участі у матеріальному забезпеченні трьох спільних дітей. Така поведінка відповідача має ознаки усталеної моделі його дій, спрямованої на мінімізацію або повне уникнення власної відповідальності за утримання дітей, покладеної на нього нормами сімейного законодавства України. Незважаючи на наявність у відповідача реальних, об`єктивних та достатніх можливостей для надання регулярної, належної та пропорційної фінансової допомоги на утримання дітей, останній умисно самоусунувся від виконання цих обов`язків, повністю переклавши відповідний фінансовий, організаційний, побутовий та психологічний тягар на позивача.

Вважає, що сукупність наведених обставин у взаємозв`язку та взаємозумовленості свідчить про відсутність у відповідача належного рівня відповідальності щодо виконання батьківських обов`язків та підтверджує його небажання брати участь у матеріальному забезпеченні дітей на рівні, передбаченому законом та необхідному для їх нормального розвитку. Така тривала та послідовна поведінка відповідача дає обґрунтовані та достатні підстави вважати, що він не має реального наміру добровільно виконувати майбутнє судове рішення, а натомість може вдаватися до дій, спрямованих на уникнення виконання покладених на нього зобов`язань, створення перешкод для їх реалізації або ускладнення реального та своєчасного виконання рішення суду.

Крім того, зазначає, що характер дій та бездіяльності відповідача, його системне самоусунення від виконання батьківських обов`язків, а також відсутність будь-яких ознак добровільної готовності до виконання своїх зобов`язань, свідчать про реальний ризик того, що у разі винесення судового рішення на її користь відповідач може вжити заходів, спрямованих на ускладнення або унеможливлення його виконання.

Зважаючи на наявні ризики вчинення відповідачем дій, спрямованих на приховування, відчуження, розпорядження на користь третіх осіб чи зменшення своїх активів, позивач вважає, що до моменту виконання судового рішення грошові кошти та інше майно відповідача можуть бути повністю або частково виведені з його володіння, переведені на інших осіб, втратити ліквідність або стати недоступними для примусового виконання, у зв`язку з чим існує реальна, а не гіпотетична загроза унеможливлення або істотного ускладнення виконання майбутнього судового рішення, що об`єктивно обумовлює необхідність застосування заходів забезпечення позову з метою гарантування реального захисту прав та законних інтересів позивача і дітей та запобігання настанню невідворотних негативних наслідків.

Матеріали заяви про забезпечення позову передано судді 22.01.2026.

Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006, № 9 визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Умовою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заходи забезпечення позову мають застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 759/13257/19 (провадження № 61-18169св19) зазначено, що «вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені, у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також суд має враховувати співмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Особа, яка подала заяву про забезпечення, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Саме лише посилання в заяві на ймовірність утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Однак, подана ОСОБА_1 заява про забезпечення позову не містить достатнього обґрунтування та доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову, заявлених нею, унеможливить чи утруднить виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Подана заява про забезпечення позову не містить доказів про існування обставин, які унеможливлять виконання можливого рішення суду про задоволення позову у разі невжиття вказаних у заяві видів забезпечення позову.

Саме по собі посилання на наявність потенційної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Ненадання належних та допустимих доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а лише посилання на це в заяві, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви про забезпечення позову.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 755/9322/20.

Крім того, як слідує з матеріалів справи, предметом позову є вимоги про стягнення з відповідача періодичних платежів, при цьому позивачем належним чином не обґрунтовано співмірності виду забезпечення позову позовним вимогам, позивач у заяві посилається на необхідність накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, зареєстроване за відповідачем, кошти відповідача як в національній так і в іноземній валюті, у межах заборгованості, зазначеної в позовній заяві, при цьому не конкретизує суму, в межах якої підлягає накладенню арешт. Також позивачем у заяві не зазначено та не додано до неї доказів на підтвердження наявності у відповідача майна та його вартості.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. 149, 150, 153 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя Тетяна ФЕДЧИШЕНА