П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року м. Київ

Справа № 754/1965/25

Провадження: № 22-ц/824/3803/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Оболонського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Галась І. А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києвіпро скасування арешту,

в с т а н о в и в:

В лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Вищевказана квартира належить їй відповідно до договору дарування квартири, укладеного 27 вересня 2010 року між нею та ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Малюгою О. А. Реєстрація даного об`єкту здійснена відповідно до законодавства на час виникнення прав. Під час візиту до нотаріусу у 2024 році з наміром продажу вищевказаного нерухомого майна виявилося, що квартира перебуває під арештом. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна квартира АДРЕСА_2 перебуває під арештом, підстава обтяження: постанова б/н 24.05.2004 року, Оболонське РУ ГУ МВС України в м. Києві, слідчий СВ В.Н.Ковтун, кримінальна справа №08-15705, запис про арешт перереєстровано в зв`язку з помилкою в адресі. Замість адреси « АДРЕСА_3 » арешт було зареєстровано на адресу « АДРЕСА_4 ». Раніше зареєстрований запис №20406 від 01.06.2024 року; Тип обтяження: арешт нерухомого майна, Реєстраційний номер обтяження: 10591130; Зареєстровано: 09.12.2010 року 12:23:13 № 10591130 реєстратором: Одинадцята Київська державна нотаріальна контора, 04212, м. Київ, вул. Левка Лук`яненка, буд.2-Д, Заявник: Оболонське РУ ГУ МВС України в м. Києві. Вона, позивачка, зверталася до Оболонського УПГУ НП у м. Києві. Відповідно до листа Оболонського УП ГУ НП у м. Києві від 27.09.2024 року кримінальна справа № 08-15705, яка порушена 26.03.1999 року за ч. 2 ст.141 КК України (в редакції 1960 року) закрита згідно ст..6 п.2 КПК України ( в редакції 1960 року) 26.06.2006 року у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину. Для вирішення питання зняття арешту запропоновано звернутися до суду. Як убачається з листа Оболонського УП ГУ НП у м. Києві арешт на майно накладений в межах кримінальної справи, що порушена в 1999 році, отже дані правовідносини виникли за дії КПК України 1960 року. Порядок накладення арешту на майно та скасування арешту було урегульовано у статті 126 КПК України 1960 року. Відповідно до ч.6 ст.126 КПК України 1960 року накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Однак всупереч нормі закону, слідчий при закритті кримінального провадження не вирішив питання щодо зняття арешту з квартири. Також звертає увагу суду, що вона не була стороною кримінального провадження. Отже, арешт накладений на майно позивачки, який не був стороною кримінального провадження. Крім того, кримінальна справа №08-15705 закрита ще у 2006 році за відсутністю у діяннях складу злочину. Існування арешту порушує її право як власника, зокрема, вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а також зареєструвати за даною адресою членів своєї родини. Вона має намір подарувати квартиру, однак існування арешту позбавляє її цього права.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від18 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві про скасування арешту залишено без задоволення.

Позов ОСОБА_1 до Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві про скасування арешту задоволено.

Скасовано арешт нерухомого майна, що накладений на підставі: постанови б/н 24.05.2004 року, Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві, слідчим СВ В.Н.Ковтун, кримінальна справа №08-15705, запис про арешт перереєстровано в зв`язку з помилкою в адресі. Замість адреси « АДРЕСА_3 » арешт було зареєстровано на адресу « АДРЕСА_4 ». Раніше зареєстрований запис №20406 від 01.06.2024 року; Тип обтяження: арешт нерухомого майна, Реєстраційний номер обтяження: 10591130; Зареєстровано: 09.12.2010 року 12:23:13 № 10591130 реєстратором: Одинадцята Київська державна нотаріальна контора, 04212, м. Київ, вул. Левка Лук`яненка, буд.2-Д, Заявник: Оболонське РУ ГУ МВС України в м. Києві

Не погодившись із таким судовим рішенням, Кирилюк Є. С. в інтересах Оболонського РУ ГУ МВС України подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції помилково розглянув вимогу про скасування арешту майна в порядку цивільного судочинства, оскільки арешт було накладено в межах кримінальної справи за правилами КПК України 1960 року, а отже він підлягає скасуванню виключно за правилами кримінального процесу.

Посилаючись на пункт 9 розділу ХІ Перехідних положень КПК України 2012 року, зазначає, що арешт майна, накладений до набрання чинності новим КПК, продовжує діяти до моменту його скасування у порядку, який діяв раніше, а тому є чинним і на теперішній час.

На думку скаржника, скасування арешту, накладеного відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, могло бути здійснене лише слідчим або судом у межах кримінальної справи одночасно з її закриттям або у разі відпадіння потреби в арешті.

Вказує, що чинний КПК України передбачає можливість звернення із клопотанням про скасування арешту до слідчого судді (ст. 174 КПК України), однак позивачка цим правом не скористалася, що свідчить про обрання неналежного способу захисту.

Крім того, в матеріалах справи, відсутня постанова про закриття кримінальної справи № 08-15705, а отже кримінально-процесуальні правовідносини не припинилися і підстави для звернення до суду цивільної юрисдикції не виникли.

Наполягає на тому, що позов подано передчасно, без звернення до органу досудового розслідування та без оскарження бездіяльності слідчого, що свідчить про недотримання встановленого законом порядку захисту права.

Вважає, що позивачка не довела порушення її прав або законних інтересів діями чи бездіяльністю органу досудового розслідування або юридичної особи, ГУНП у м. Києві.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 11 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та необгрунтованими, наголосила, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і таким, що ухвалене з неухильним дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зазначила, що суд першої інстанції всебічно дослідив матеріали справи, правильно встановив характер спірних правовідносин та обґрунтовано дійшов висновку про цивільно-правову природу заявлених вимог. Вимога про скасування арешту обґрунтовано кваліфікована судом як спосіб захисту права власності у формі негаторного позову, спрямованого на усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном.

Посилання скаржника на окремі постанови Великої Палати Верховного Суду є вибірковими та такими, що не враховують фактичних обставин цієї справи. У наведених відповідачем рішеннях кримінальні провадження не були припинені або перебували на стадії виконання вироку, в той час як у даній справі кримінальне провадження завершене, а підстави для подальшого існування арешту повністю відпали.

Звертає увагу на те, що після припинення кримінальної справи арешт майна втрачає статус процесуального заходу забезпечення кримінального провадження та перетворюється на неправомірне обмеження права власності. За таких умов, спір про звільнення майна з-під арешту набуває приватноправового характеру й підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, що узгоджується з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, зокрема, висновками, викладеними у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19.

Крім того, відповідачка наголосила, що тривале збереження арешту за відсутності кримінального провадження порушує конституційні гарантії права приватної власності, суперечить статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положенням Цивільного кодексу України щодо непорушності права власності.

В судовому засіданні представник Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві Безух О. В. підтримав подану апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Адвокат Олефіренко М. Й. в інтересах ОСОБА_1 заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав їх необґрунтованими.

Представник Головного управління Національної поліції у м. Києвів судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності представника.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року переглядається в частині задоволених позовних вимог до Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, а тому в іншій частині колегією суддів не переглядається.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 27.09.2010 року (а. с. 10 - 11).

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна квартира АДРЕСА_2 перебуває під арештом, підстава обтяження: постанова бн 24.05.2004 року, Оболонське РУ ГУ МВС України в м. Києві, слідчий СВ В.Н.Ковтун, кримінальна справа №08-15705, запис про арешт перереєстровано в зв`язку з помилкою в адресі. Замість адреси « АДРЕСА_3 » арешт було зареєстровано на адресу « АДРЕСА_4 ». Раніше зареєстрований запис №20406 від 01.06.2024 року; Тип обтяження: арешт нерухомого майна, Реєстраційний номер обтяження: 10591130; Зареєстровано: 09.12.2010 року 12:23:13 № 10591130 реєстратором: Одинадцята Київська державна нотаріальна контора, 04212, м. Київ, вул. Левка Лук`яненка, буд.2-Д, Заявник: Оболонське РУ ГУ МВС України в м. Києві (а. с. 12 - 14).

Відповідно до листа Оболонського УП ГУ НП у м. Києві від 27.09.2024 року кримінальна справа № 08-15705, яка порушена 26.03.1999 року за ч. 2 ст.141 КК України (в редакції 1960 року) закрита згідно ст..6 п.2 КПК України ( в редакції 1960 року) 26.06.2006 року у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину (а. с. 15).

Відповідно до копії постанови бн від 24.05.2004 року про накладення арешту на майно убачається, що слідчим СВ Оболонського РУ ГУ МВС України капітаном поліції Ковтун В.Н. розглянуто матеріали кримінальної справи № 08-15705, по факту шахрайства відносно ОСОБА_3 за ст..190, ч.3 КК України та постановлено накласти арешту на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 82).

Отже, обтяжувачем та належним відповідачем у справі є Оболонське РУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, яка відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань має статус юридичної особи та на сьогоднішній день не ліквідоване (Код ).

Задовольняючи позовні вимоги до Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві та залишаючи без задоволення позовні вимоги до Головного управління Національної поліції у м. Києві, суд першої інстанції виходив з того, що арешт нерухомого майна накладено саме Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві у межах кримінальної справи № 08-15705, а відтак саме цей орган є належним відповідачем у спорі про скасування відповідного обтяження.

Суд установив, що кримінальну справу, в межах якої було накладено арешт, закрито ще у 2006 році у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину, при цьому позивачка не була стороною цього кримінального провадження, а питання про скасування арешту органом досудового розслідування вирішене не було, що суперечить вимогам частини шостої статті 126 КПК України 1960 року.

За таких обставин суд дійшов висновку, що після припинення кримінального провадження арешт втратив характер процесуального заходу забезпечення та перетворився на неправомірне обмеження права приватної власності позивачки, у зв`язку з чим спірні правовідносини набули цивільно-правового характеру, а заявлена вимога про скасування арешту є належним способом захисту права власності у формі негаторного позову, спрямованого на усунення перешкод у здійсненні позивачкою правомочностей користування та розпорядження належним їй майном.

Перевіряючи такі висновки суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Так, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань.

Також Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Водночас, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує.

Відповідно до сталих правових висновків Верховного Суду, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин.

Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

За таких обставин вирішення цього питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юстиції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.

У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.

Надаючи правову оцінку наданим у справі доказам у їх сукупності та взаємному зв`язку, ураховуючи встановлені судом першої інстанції обставини, характер спірних правовідносин і наведені норми національного та міжнародного права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для скасування арешту нерухомого майна, накладеного постановою б/н слідчого СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві Ковтуна В. Н. від 24 травня 2004 року у межах кримінальної справи № 08-15705.

Колегія суддів виходить з того, що кримінальну справу, в межах якої застосовано арешт як захід процесуального примусу, припинено ще у 2006 році у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину, унаслідок чого припинилися кримінальні процесуальні правовідносини та відпала будь-яка легітимна мета подальшого обмеження права власності позивачки. За таких умов, арешт втратив характер процесуального заходу забезпечення кримінального провадження та набув ознак неправомірного втручання у право мирного володіння майном.

Оскільки органом досудового розслідування всупереч вимогам частини шостої статті 126 КПК України 1960 року не було прийнято обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту, а кримінальний процесуальний закон не передбачає спеціального та ефективного способу захисту права власника у випадку збереження арешту після припинення кримінальної справи, звернення позивачки до суду цивільної юрисдикції із вимогою про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном є правомірним та відповідає завданням цивільного судочинства.

Колегія суддів також ураховує, що заявлені вимоги не пов`язані з перевіркою законності чи обґрунтованості накладення арешту в межах кримінального провадження, не передбачають втручання у повноваження органів кримінальної юстиції та не спрямовані на перегляд процесуальних рішень у кримінальній справі, а мають виключно на меті відновлення порушеного права приватної власності позивачки.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що подальше існування арешту за відсутності кримінального провадження є непропорційним, невиправданим та таким, що порушує гарантовані статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтями 317, 319, 321, 391 ЦК України права позивачки як власника майна, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано скасував арешт нерухомого майна з реєстраційним номером обтяження 10591130.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Доводи апеляційної скарги про те, що вимога про скасування арешту майна підлягала розгляду виключно в порядку кримінального судочинства, є необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права і вибірковому застосуванні правових висновків Верховного Суду.

Колегія суддів ураховує, що у даній справі арешт нерухомого майна був накладений в межах кримінальної справи, порушеної та розслідуваної за правилами КПК України 1960 року, яка припинена ще у 2006 році на стадії досудового слідства у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину, без направлення справи до суду для розгляду по суті. При цьому позивачка не була учасником відповідного кримінального провадження, а питання про скасування арешту органом досудового розслідування вирішене не було.

За таких обставин, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц та від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17, оскільки наведені рішення стосуються інших фактичних та процесуальних ситуацій.

Як роз`яснено Верховним Судом у постанові від 21 березня 2024 року у справі № 953/12593/21, у справах, де кримінальне провадження завершене або припинене таким чином, що позбавляє суд кримінальної юрисдикції можливості вирішити питання про арешт майна, а особа не була учасником кримінального провадження та не наділена відповідними процесуальними правами, спір про звільнення майна з-під арешту підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства як спосіб захисту права власності.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 сформулювала чіткий критерій розмежування юрисдикції, зазначивши, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого після закриття кримінальної справи, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, тоді як питання скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року, має вирішуватися слідчим суддею в межах кримінального провадження.

Отже, доводи апеляційної скарги про необхідність звернення позивачки виключно до органів кримінальної юстиції або слідчого судді не враховують характеру спірних правовідносин, часу та порядку накладення арешту, а також процесуального статусу позивачки, у зв`язку з чим є безпідставними.

Колегія суддів також бере до уваги правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, відповідно до якого вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності, є різновидом негаторного позову, виникають із цивільних правовідносин та не можуть бути вирішені в порядку кримінального судочинства.

Відтак, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про належність заявлених вимог до юрисдикції цивільного судочинства та правомірно відхилив доводи відповідачів про неналежний спосіб захисту права.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на таке.

Зі змісту судового рішення убачається, що суд протокольною ухвалою суду від 19 березня 2025 року залучив до участі у справі як співвідповідача Оболонське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (а. с. 91 зворот).

Відповідно до частин першої та другої статті 248 ЦПК України секретар судового засідання забезпечує ведення протоколу судового засідання, у якому обов`язково фіксуються, зокрема, порядковий номер кожної процесуальної дії, її назва, час вчинення, а також ухвали суду, постановлені в судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати.

Дослідивши протокол судового засідання від 19 березня 2025 року, колегія суддів встановила, що його зміст не в повній мірі відповідає вимогам статті 248 ЦПК України, оскільки у протоколі відсутні відомості про порядковий номер та час вчинення відповідної процесуальної дії, а також не зафіксовано факту постановлення судом протокольної ухвали про залучення співвідповідача без виходу до нарадчої кімнати. Натомість протокол містить лише загальну, формалізовану послідовність процесуальних дій без їх належної індивідуалізації (а. с. 44).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що в протоколі судового засідання зазначено про створення та засвідчення архівної копії електронного носія інформації, однак відповідний носій у матеріалах справи відсутній, що також свідчить про окремі недоліки у фіксації перебігу судового засідання.

Разом із тим, колегія суддів виходить з того, що відповідно до частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни судового рішення лише за умови, якщо таке порушення призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті. Оцінивши наведені недоліки у їх сукупності та з урахуванням встановлених обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені процесуальні порушення не вплинули на повноту з`ясування фактичних обставин, не обмежили процесуальні права учасників справи та не призвели до ухвалення незаконного чи необґрунтованого рішення, а відтак не є підставою для його скасування або зміни.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав, апеляційна скарга Оболонського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві підлягає залишенню без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Оболонського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 23 січня 2026 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура