Житомирський апеляційний суд
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі

цивільну справу №295/16382/23 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 28 березня 2024 року, яке ухвалене під головуванням судді Кузнєцова Д.В. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - АТ КБ «ПриватБанк» або банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 . Просило стягнути з відповідача заборгованість станом на 04 січня 2023 року за договором про надання банківських послуг у сумі 59 272 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 54 250 грн; заборгованості за нарахованими процентами 5 022 грн.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 09 липня 2020 року ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. У подальшому відповідач виявила бажання отримати послугу Миттєва розстрочка. Кредит готівкою, ознайомилася із актуальними умовами кредитування та 04 січня 2023 року підписала паспорт кредиту за допомогою ОТП пароля. Також із відповідачем за допомогою ОТП пароля підписаний кредитний договір від 04 січня 2023 року про надання строкового кредитного договору в розмірі 55 800 грн шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника строком на 36 місяців із встановленням річної процентної ставки у розмірі 18%. Внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань із повернення отриманого кредиту утворилася зазначена вище заборгованість.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 28 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовуванні тим, що суд першої інстанції розглянув справу упереджено, оскільки встановивши факт розголошення відповідачем конфіденційної інформації, відмовив банку в задоволенні позову, зазначив у оскаржуваному рішенні, що позивач не надав належних доказів, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Рішення суду першої інстанції є суперечливим, висновки якого не відповідають матеріалам справи. З виписки із рахунку відповідача вбачається, що 04 січня 2023 року з кредитної картки за №889149 (угода від 09 липня 2020 року) через додаток Приват24 із використанням системи Liqpay було здійснено коректний ввід вихідних даних для ініціювання переказу семи платежів на загальну суму 42 456,06 грн. Операції зі зняття коштів з картки відповідача стали можливими лише в результаті входу в Приват24, пароль входу до якого знала лише відповідач, а для його зміни необхідно вводити пін-код картки, який відомий виключно відповідачу та за розголошення якого несе відповідальність позичальник. Відповідач визнала факт розголошення персональних даних.

Відповідач правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася. За змістом частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 09 липня 2020 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який у подальшому збільшений до 55 800 грн. Вказаний договір укладений шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та правил надання послуг у банку, в якій відповідач висловила свою згоду на приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» і прийняла всі права та обов`язки, встановлені в цьому договорі, зобов`язавшись їх виконувати належним чином. Відповідач отримала кредитну картку (а.с.7,8-15).

Вказана обставина встановлена також постановою Житомирського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року в справі №295/13978/23 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та не доказується при розгляді справи №295/16382/23 в силу положень частини четвертої ст.82 ЦПК України.

Між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 04 січня 2023 року укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала у банку строковий кредит у сумі 55 800 грн шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника на строк 36 місяців із встановленням річної процентної ставки у розмірі 18%. Договір включає у себе угоду сторін про використання простого електронного підпису, зокрема, при укладенні між сторонами кредитних договорів та будь-яких інших правочинів (а.с.16-24).

Позивач посилався на те, що відповідач не виконує свої зобов`язання за договором та станом на 04 січня 2023 року за нею рахується заборгованість у загальному розмірі 59 272,00 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в сумі 54 250 грн та заборгованості за простроченими процентами в сумі 5 022 грн.

Згідно з частиною першою ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша ст.628 ЦК України).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зі змісту постанови Житомирського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року в справі №295/13978/23 убачається, що в провадженні Житомирського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області перебуває кримінальне провадження, внесене за заявою ОСОБА_1 06 січня 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000060, за наявності обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, а саме: 04 січня 2023 року невстановлена особа в телефонній розмові з ОСОБА_1 , ввівши останню в оману та зловживаючи довірою, представившись працівником «Київстар», запропонувала підключити послугу, необхідну під час «Блекауту». Після чого ОСОБА_1 ввела відповідну комбінацію на телефоні та в подальшому відбулося списання коштів з її банківських карток АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 , №889149 на загальну суму 55 000 грн.

Факт списання коштів 04 січня 2023 року з кредитного рахунку ОСОБА_1 у розмірі 55 800 грн у валюті картки також підтверджується наданою позивачем випискою за кредитним договором, укладеним з відповідачем (а.с.6).

Пунктом 6.6 Правил користування платіжною картою передбачено, що у випадку виявлення факту несанкціонованого доступу до карткового рахунку через Інтернет, клієнт повинен подати заяву в банк з приводу вказаного питання. Банк в свою чергу представляє інтереси клієнта в міжнародній платіжній системі з питань повернення несанкціонованого списання суми.

Статтею 1073 ЦК України визначено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з п.13 частини першої ст.1 Закону України «Про платіжні послуги» електронним платіжним засобом є платіжний інструмент, реалізований на будь-якому носії, що містить в електронній формі дані, необхідні для ініціювання платіжної операції та/або здійснення інших операцій, визначених договором із емітентом.

Статтею 38 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що емісію електронних платіжних засобів має право здійснювати виключно емітент, авторизований для надання такої послуги. При цьому, емітент зобов`язаний забезпечити, щоб індивідуальна облікова інформація користувача була недоступна жодним іншим сторонам, окрім користувача, а також забезпечити користувачу можливість безоплатно в будь-який час повідомити емітента про втрату електронного платіжного засобу, або втрату індивідуальної облікової інформації та не допускати будь-якого використання електронного платіжного засобу після отримання такого повідомлення. У свою чергу, користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний: зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору, укладеного з емітентом; не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції; негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації.

Відповідно до п.п.1 п.136, п.п.1 п.138 розділу VІI Положення про порядок емісії та еквайрінгу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління НБУ від 29 липня 2022 року №164, користувач зобов`язаний зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень. Емітент зобов`язаний забезпечити, щоб індивідуальна облікова інформація користувача була недоступна іншим сторонам, крім користувача.

У пункті 140 Положення про порядок емісії та еквайрінгу платіжних інструментів вказано, що користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.

До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, із якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.

Одними з основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства. Так, за положеннями частини другої ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями частини третьої ст.12 та частини першої ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Частини п`ята та шоста ст.81 ЦПК України передбачають, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд у постанові від 26 липня 2023 року в справі №759/23568/20 зазначив, що лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Аналогічні правові висновки неодноразово викладалися у постановах Верховного Суду України і Верховного Суду, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року в справі №6-71цс15 та у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі №691/699/16-ц.

Встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, негайно повідомила правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до п.2 частини третьої ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 частини шостої ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст.268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 28 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої ст.389 ЦПК України.

Головуюча Судді: