КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/4307/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Ніколаєнко О. В. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Притули Н. Г.

від 04 березня 2024 року

у цивільній справі № 761/539/24 Шевченківського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до Комунального підприємства «Київтеплоенерго»

про визнання протизаконним нарахування боргу, скасування боргу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2024 року позивач звернувся в суд з даним позовом в якому просив визнати протизаконним нарахований відповідачем позивачу борг у сумі 13 306 грн 00 коп., скасувати нарахований відповідачем борг у сумі 13 306 грн 00 коп., стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 13 306 грн 00 коп.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач зазначав, він разом із непрацездатною матір`ю проживають в квартирі АДРЕСА_1 . У відповідності до положень п. 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту» він як інвалід війни ІІ групи має 100% пільгу на послуги централізованого опалення в межах встановлених норм. Встановлена соціальна норма на дві особи становить 52,5 кв. м. Однак площа його квартири становить 49 кв. м, що на 3,5 кв. м менше соціальної норми. В той же час відповідач в порушення положень діючого законодавства нарахував заборгованість за опалення в сумі 13 306,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 березня 2024 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та увалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначає, що судом невірно встановлено обставини щодо наявності підстав для нарахування заборгованості, оскільки відповідачем було сформовано протизаконний борг у сумі 8 608 грн за період з 01.01.2019 по 01.01.2023. Звертає увагу на те, що відповідно до пункту 5 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» він та члени його родини мають право на 100% знижку на оплату послуг централізованого опалення, що звільняє його від будь-яких виплат. Апелянт стверджує, що у вказаний період витрати на опалення у повному обсязі сплачувалися органом соціального захисту населення, у зв`язку з чим відповідальність за виникнення боргу на нього покладена безпідставно. Скаржник наголошує, що суд першої інстанції помилково послався на відсутність доказів права власності на квартиру, оскільки пільги надаються особі, а не об`єкту нерухомості, а місце реєстрації підтверджено паспортом. Також апелянт заперечує висновок суду про відсутність укладеного договору, посилаючись на те, що договір є публічним та розміщений на сайті виконавця послуг. Щодо правонаступництва, апелянт наполягає, що КП «Київтеплоенерго» є частковим правонаступником ПАТ «Київенерго», а тому посилання на відсутність звернень про перерахунок є необґрунтованим, оскільки відповідні заяви подавалися попередньому виконавцю послуг. Апелянт зауважує, що відповідач був обізнаний про наявність пільги, що підтверджується відображенням статусу інваліда війни у квитанціях до жовтня 2019 року.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник Ральчук Н. В., в інтересах КП «Київтеплоенерго», просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним.

Вказує, що підприємство не є правонаступником ПАТ «Київенерго» та надає послуги з 01.05.2018, а нарахування здійснюються відповідно до показників будинкового засобу обліку теплової енергії. Відповідач звертає увагу на те, що з жовтня 2019 року механізм надання пільг було змінено на монетизовану форму, за якої нарахування за послуги здійснюється у повному обсязі без урахування знижки, а пільгові кошти виплачуються споживачу окремо органами соціального захисту або Пенсійним фондом. Зазначає, що заборгованість позивача складається з боргу, набутого за договором цесії від попереднього виконавця (335,03 грн), та заборгованості, що виникла перед КП «Київтеплоенерго» (12 971,66 грн) внаслідок неповної сплати послуг в умовах монетизації пільг. Відповідач стверджує, що несплата за житлово-комунальні послуги не є підставою для припинення нарахувань, а внутрішньобудинкові мережі не перебувають на його балансі. Також наголошується, що апелянт не надав належних доказів звернення до відповідача з метою врегулювання питання пільг у встановленому законом порядку після зміни законодавчого регулювання.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , підтримав апеляційну скаргу із наведених у ній підстав та доводів.

Представника відповідача - Ніколаєнко О. В., проти задоволення апеляційної скарги заперечив з підстав викладених у відзиві.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних доказів порушення його прав з боку відповідача. Встановивши, що з 01.10.2019 пільги на оплату житлово-комунальних послуг надаються у грошовій формі, суд дійшов висновку, що чинне законодавство не передбачає обов`язку виконавця послуг не здійснювати нарахування за спожиті послуги у повному обсязі. Суд зазначив, що матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача із заявою про перерахунок заборгованості або повідомленням про право на пільги після 24.02.2020 у порядку, визначеному Постановою КМУ № 373. Також суд вказав на недоведеність права власності позивача на квартиру та відсутність укладеного письмового договору, хоча й визнав факт споживання послуг. Відхиляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд послався на відсутність підтверджених порушень прав позивача та доказів заподіяння моральних страждань.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 фактично проживає та споживає житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_2 .

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що відсутність у матеріалах справи правовстановлюючих документів на вказану квартиру не є підставою для заперечення факту правовідносин між сторонами. Позивач у позові та апеляційній скарзі визнає, що він разом із матір`ю постійно проживає за вказаною адресою та користується послугами централізованого опалення, які надає відповідач. Фактичне споживання послуг покладає на споживача обов`язок їх оплати, незалежно від наявності оформленого права власності на нерухоме майно.

Судом також встановлено, що позивач є особою з інвалідністю внаслідок війни 2 групи, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 24.02.2020, та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

Згідно з розрахунком заборгованості, наданим відповідачем КП «Київтеплоенерго» та долученим до матеріалів справи, за особовим рахунком, відкритим за адресою проживання позивача, станом на момент звернення до суду обліковується заборгованість. Зокрема, цей розрахунок відображає нарахування плати за спожиту теплову енергію та накопичення боргу у спірний період. Позивачем не надано суду власного контррозрахунку, який би спростовував математичну правильність нарахувань відповідача, виходячи із затверджених тарифів та показників вузлів обліку. Заперечення позивача зводяться виключно до правової природи нарахування боргу за наявності пільги, а не до обсягів спожитої послуги.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 сформулювала правовий висновок, згідно з яким вимога про визнання боргу безпідставним та зобов`язання його списати є ефективним способом захисту прав споживача. Отже, обраний позивачем спосіб захисту є належним. Проте, для задоволення позову необхідна наявність порушеного права.

Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли у період зміни законодавчого регулювання порядку надання пільг. З 01.10.2019, відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Порядку надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого Постановою КМУ від 17.04.2019 № 373, відбувся перехід до надання пільг у грошовій (монетизованій) формі.

Зазначені зміни передбачають принципово інший механізм розрахунків: виконавець комунальної послуги (відповідач) зобов`язаний нараховувати плату за спожиті послуги у повному обсязі (100%), не застосовуючи знижки безпосередньо у платіжних документах. Натомість держава в особі органів Пенсійного фонду України (раніше - органів соцзахисту) забезпечує виплату пільговику відповідних коштів у готівковій або безготівковій формі.

Таким чином, дії КП «Київтеплоенерго» щодо нарахування позивачу повної вартості послуг за період з 01.01.2019 по 01.01.2023, які відображені у наданому суду розрахунку, відповідають вимогам чинного законодавства. Наявність у позивача посвідчення інваліда війни 2 групи гарантує йому право на отримання коштів від держави для оплати цих послуг, але не звільняє від обов`язку сплачувати виставлені рахунки виконавцю послуг.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що борг є «протизаконним» через те, що органи соціального захисту мали сплачувати за нього послуги напряму. При монетизації пільг обов`язок своєчасної сплати покладається саме на споживача, який використовує для цього власні кошти та отримані від держави пільгові виплати. Якщо позивач не отримував монетизовану пільгу або отримував її не в повному обсязі, це може бути предметом спору з органами Пенсійного фонду або соціального захисту, але не є підставою для визнання протиправними дій комунального підприємства, яке здійснило нарахування за фактично спожиту енергію.

Щодо посилань апелянта на необхідність застосування правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18, суд зазначає, що у вказаній справі Велика Палата Верховного Суду визнала борг безпідставним через ретроспективне застосування відповідачем підвищених норм споживання газу після скасування нормативного акта судом. У справі, що розглядається, нарахування здійснювалися на підставі чинних тарифів та законодавчо встановленого порядку монетизації, який є чинним і неконституційним не визнавався. Тому правові позиції у справі № 766/20797/18 щодо незаконності боргу не можуть бути застосовані до даних правовідносин за аналогією.

Посилання суду першої інстанції на відсутність доказів права власності на квартиру як самостійну підставу для відмови у позові є формальним. Колегія суддів погоджується з апелянтом, що право на пільгу прив`язане до особи ветерана, а не до права власності. Проте, зважаючи на те, що позивач не заперечує факт проживання та споживання послуг у спірній квартирі, а відповідач правомірно проводив нарахування повної вартості послуг в умовах монетизації, помилкове посилання суду першої інстанції на відсутність документів на квартиру не призвело до ухвалення неправильного рішення по суті спору.

Таким чином, встановивши, що нарахування плати за опалення здійснювалося відповідачем у відповідності до вимог законодавства, що регулює монетизацію пільг, та підтверджується наданим розрахунком заборгованості, який позивачем не спростовано, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування нарахованого боргу.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 січня 2026 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов