Провадження №2-о/337/47/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2026 року Суддя Хортицького районного суду м. Запоріжжя Мурашова Н.А., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Михайлівська селищна військова адміністрація Василівського району Запорізької області, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Хамула Наталя Григорівна, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

08.01.2026 заявник ОСОБА_1 в особі свого представника - адвоката Івахніної А.В., звернувся до суду з вказаною заявою, в якій просить встановити юридичний факт, а саме те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 перебуває на тимчасово окупованій території України та належав на праві власності батьку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В обґрунтування таких вимог заявник вказав про те, що вказаний житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, належав його батькам. Після смерті батька в 2011р, його мати не оформила спадщину, оскільки на момент смерті вони перебували в офіційному шлюбі а проживали разом за вказаною адресою. Отже, фактично мати прийняла спадщину після смерті свого чоловіка (його батька). Мати померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після її смерті він, як єдиний спадкоємець, звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але постановою приватного нотаріуса ЗМНО Хамула Н.Г. від 18.08.2025 у видачі йому свідоцтва про прийняття спадщини було відмовлено у зв`язку з ненаданням оригіналів документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Таких документів у нього дійсно немає, після 24.02.2022 смт.Михайлівка є тимчасово окупованою територію, він є військовослужбовцем і поїхати на окуповану територію, щоб забрати речі та документи не може. Таким чином, він позбавлений можливості захистити свої спадкові права в позасудовому порядку та реалізувати своє право власності на спадкове майно, у зв`язку з чим змушений звернутись до суду з цією заявою.

Ознайомившись із заявою та доданими до неї документами, суддя приходить до такого.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», рішення від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України»).

Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.2 ст.3 Конституції України). Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №8-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У цьому ж рішенні КСУ зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з п.1 постанови Пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» та усталеною практикою Верховного Суду в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до ч.4 ст.315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.

В даному випадку ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження, в якій просить встановити факт перебування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на тимчасово окупованій території України та належність його на праві власності його померлим батькам.

Підставою звернення ОСОБА_1 до суду із цією заявою є те, що внаслідок повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України, смт.Михайлівка Василівського р-ну Запорізької області, де розташований зазначений житловий будинок, є тимчасово окупованою територією, у зв`язку з чим він не має доступу до оригіналів правоустановчих документів на житловий будинок і відповідно немає можливості в установленому законом нотаріальному порядку оформити своє право власності на вказаний житловий будинок в порядку спадкування після смерті батьків.

З урахуванням змісту заявлених вимог та їх мотивів, питанням, яке належить дослідити, є визначення порядку захисту порушених прав заявника щодо оформлення права на спадщину у вигляді житлового будинку, оригінали правоустановчих документів на який у заявника відсутні.

З огляду на те, що йдеться про правовідносини, що стосуються права власності та повноважень власника, цілком очевидно, що закон, який регулює спірні правовідносини, є не процесуальним, а матеріальним.

Так, відповідно до ст.1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті, в т.ч. право власності на майно.

Згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Отже, свідоцтво про право на спадщину видається нотаріусом за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в установленому законом порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, в т.ч. з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна за спадкодавцем, особа (спадкоємець) може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Вказане також узгоджується з правилами ст.392 ЦК України, відповідно якої власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка є власником/володільцем нерухомого майна, набутого в т.ч. в порядку спадкування, за відсутності оригіналів правоустановчих документів на таке майно і відповідно неможливості оформити своє право на спадщину в позасудовому - нотаріальному порядку, що підтверджено постановою нотаріуса про відмову у вчинення нотаріальної дії, має право на судовий захист свого порушеного права в порядку позовного провадження.

Крім того, слід звернути увагу, що факт знаходження нерухомого майна на тимчасово окупованій території України взагалі не підлягає встановленню судом, оскільки перелік таких територій затверджений наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 №376.

Враховуючи вищевказане, суддя вважає, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту перебування житлового будинку на тимчасово окупованій території України та належність житлового будинку на праві власності його померлим батькам, не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, а спір про право власності підлягає вирішенню судом виключно в порядку позовного провадження шляхом подання позовної заяви.

У зв`язку з цим, на підставі ч.4 ст.315 ЦПК Україниу відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.2,4,5,13,293,315,318 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Михайлівська селищна військова адміністрація Василівського району Запорізької області, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Хамула Наталя Григорівна, про встановлення факту, що має юридичне значення, - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.А.Мурашова

09.01.2026