Провадження № 2/161/2026/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2026 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Гринь О.М.

за участю секретаря судового засідання Жежерун Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) учасників цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач через свого представника звернувся до суду із вказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12.07.2019 між позивачем та відповідачем був укладений договір позики № 89035, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 5 000,00 грн. зі строком повернення до 10.08.2019 та сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% на день, та комісії у розмірі 1,5 % на день.

Посилаючись на те, що позичальник неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання по своєчасному погашенню заборгованості за кредитом, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором у розмірі 25 249,50 грн., з яких: 5 000,00 грн. - заборгованість за позикою; 20 249,50 грн., - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою.

Ухвалою судді від 04.11.2025 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідач подала до суду відзив в якому позовних вимог не визнала. Зазначила, що позику вона отримувала, однак через перекредитування стала жертвою шахрайства через, що звернулася до поліції. Крім того, зробила заяву про застосування судом строку позовної давності.

Позивач у відповіді на відзив підтримав раніше висловлену у позовній заяві позицію.

Відповідно до п.122 Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, яке затверджено рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року №1845/0/15-21, розгляд (формування та зберігання) справи здійснюється в змішаній (паперовій та електронній) формі.

Дослідивши матеріали справи та подані докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке.

12.07.2019 між позивачем та відповідачем був укладений договір позики № 89035, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 5 000,00 грн. зі строком повернення до 10.08.2019 та сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% на день, та комісії у розмірі 1,5 % на день.

За обліком позивача, станом на день звернення до суду за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 25 249,50 грн., з яких: 5 000,00 грн. - заборгованість за позикою; 20 249,50 грн., - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою.

Отже спірні правовідносини виникли з приводу повернення позики, який був отриманий відповідачем у фінансовій установі, а тому врегульовані положеннями ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом її розміщення в мережі Інтернет, в інших інформаційно-телекомунікаційних системах або шляхом надсилання електронного повідомлення, метою якого є пряме чи опосередковане просування товарів, робіт та послуг або ділової репутації особи, яка провадить господарську або незалежну професійну діяльність. Закон «Про електронну комерцію» прямо передбачає, що оферта може включати всі необхідні умови шляхом перенаправлення споживача до іншого електронного документа.

Як зазначено у частині дванадцятій статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 цього ж Закону визначено, відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як слідує з матеріалів справи, відповідач підписала спірні договори електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора та отримала кредит в розмірі 5 000,00 грн., що підтверджується довідкою надавачем платіжних послуг - ТОВ «ФК «Єлаєнс» від 01.09.2025.

Згідно вказаної довідки ТОВ «ФК «Єлаєнс» здійснило наступну транзпкцію: 1.) платник коштів: ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» (), 2.) отримувач коштів: ОСОБА_1 , 3.) номер транзакції в системі: 7, 4.) номер операції: 155313561, 5.) дата проведення платежу: 12.07.2019, 6.) сума платежу 5000, 7.) валюта платежу: гривня UAH, 8.) платіжний засіб (метод): карта 9.) банк емітент платіжної картки отримувача коштів PRIVATBANK 10.) номер банківської картки отримувача коштів НОМЕР_1 .

Доказів того, що платіжна картка АТ КБ «Приватбанк» НОМЕР_1 емітована не на ім`я відповідача, остання суду не надала.

Пунктом 1 ст.536 ЦК України передбачено, що за користування чужими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В порушення вищезазначених правових норм та умов договорів позичальник своєчасно не повертає кредит, тобто порушує свої зобов`язання перед позивачем, у зв`язку з чим позовні вимоги, в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 5 000,00 грн. підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом та комісії, суд враховує наступне.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, зробила правовий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, враховуючи вищенаведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду стосовно правильного застосування положень ст.ст.625, 1048 ЦК України, позивач вправі нараховувати договірні відсотки лише у період дії строку кредиту. Після закінчення строку кредитування позивач, як і попередній кредитор, не вправі був нараховувати договірні відсотки, а надалі відносини між сторонами трансформуються з договірних в охоронні, де застосовуються положення ст.625 ЦК України.

З перевіреного судом розрахунку позивача слідує, що договірні відсотки (п.1.1.2.1 Договору) та комісія (п.1.1.2.2 Договору) були нараховані відповідачу поза межами строку кредитування, який був визначений сторонами до 10.08.2019 (30 днів).

Беручи до уваги встановлений сторонами розмір відсотків за користування позикою у 0,01% на день, загальний розмір відсотків в такому випадку становить 15,00 грн. (5 000 х 0,01 х 30 / 100). Саме такий розмір договірних відсотків вказаний у паспорті позики.

Також, беручи до уваги встановлений сторонами розмір комісії у 1,5% на день, максимальний її розмір в межах строку кредитування становить 2 250,00 грн. (5 000,00 х 1,5 х 30 / 100). Підстав нараховувати комісію поза строком кредитування суд не вбачає, оскільки боржник в такому випадку може нести відповідальність лише згідно ст.625 ЦК України, як за прострочення грошового зобов`язання.

Отже, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 грн., а також комісії у розмірі 2 250,00 грн., а у задоволенні решти позову в цій частині відмовляє за безпідставністю.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд враховує наступне.

Згідно статті 257 ЦПК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зі змісту договору позики слідує, що відповідач була зобов`язана повернути позику до 10.08.2019, але цього не робила. Отже, з наступного дня, а саме 11.08.2019 розпочав перебіг 3-річний строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України.

Одночасно, відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно постанов Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, від 27.03.2023 №651, карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 діяв на території України у період з 12.03.2020 по 30.06.2023 включно.

Отже, в даній ситуації строк позовної давності почав свій перебіг 11.08.2019, був зупинений у період з 12.03.2020 по 30.06.2023 у зв`язку з карантином, відновив свій перебіг з 01.07.2023, а в подальшому позивач звернувся до суду 30.10.2025.

Періоди з 11.08.2019 по 11.03.2020 та з 01.07.2023 по 30.10.2025 в сукупності становлять менше 3 років загальної позовної давності, а отже позов пред`явлений в межах цього строку, а відповідна заява відповідача про застосування строку давності є безпідставною.

Щодо доводів позивач про визнання її потерпілою в кримінальному провадженню № 0002951 від 10.08.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, то суд не приймає їх до уваги, оскільки остання сама зазначила про отримання позики в установі позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Згідно з правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Зі змісту позову слідує, що позивач просить суд стягнути з відповідача 5 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. В якості детального розрахунку наданих адвокатом послуг позивач надав акт № 89035 від 01.09.2025, де зазначені такі послуги адвоката: 1)правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правих рекомендацій щодо захисту інтересів клієнта, 1 година, 1 000,00 грн.; 2)складання позовної заяви, 3 години, 3 000,00 грн.; 3)формування додатків до позовної заяви, 1 година, 1 000,00 грн.

Оцінюючи співмірність цих витрат суд зазначає, що вони, в цілому, є співмірними з критеріями, передбаченими частиною четвертої статті 137 ЦПК України, клопотання про зменшення цих витрат стороною відповідача не заявлялося.

Однак, з врахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст.141 ЦПК України, ці судові витрати слід стягнути з відповідача пропорційно задоволеним вимогам, що становить 1438,50 грн.

Оскільки суд задовольнив позов частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, що становить 696,92 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 137, 141, 257, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 536, 610 ЦК України суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Гелексі» заборгованість в розмірі 7 265 (сім тисяч двісті шістдесят п`ять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Гелексі» витрат понесені у зв`язку зі сплатою судового збору в сумі 696 (шістсот дев`яносто шість) гривень 92 копійки та 1 438 (одну тисячу чотириста тридцять вісім) гривень 50 копійок витрат на професійну правничу допомогу

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Гелексі» (адреса: вул. В`ячеслава Липинського, 10/1, м. Київ, ).

Відповідач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 ).

Повне судове рішення складено та підписано 05 січня 2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області О.М. Гринь