провадження № 22-ц/824/3402/2026
головуючий у суді І інстанції Савчук Т.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 вересня 2025 року у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , відповідно до якого просило стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення у розмірі 23 008 грн 98 коп., за абонентське обслуговування у розмірі 869 грн 78 коп., 3% річних у розмірі 193 грн 19 коп., інфляційні втрати у розмірі 1 251 грн 64 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684, 00 грн.

Позивач мотивував свої вимоги тим, що відповідач є споживачем послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , які надаються позивачем. Однак відповідач не виконує зобов`язання по оплаті послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, внаслідок чого за період з 01 квітня 2021 року по 31 липня 2023 року утворилася заборгованість у розмірі 23 008 грн 98 коп., а також за абонентське обслуговування у розмірі 869 грн 78 коп. У зв`язку з чим просить стягнути з відповідача заборгованість за послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за період з 01 квітня 2021 року по 31 липня 2023 року у загальному розмірі 23 878 грн 76 коп., 3% річних у розмірі 193 грн 19 коп., інфляційні втрати у розмірі 1 251 грн 64 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684 грн 00 коп.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 вересня 2025 року задоволено частково позовні вимоги у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і за плату за абонентське обслуговування у загальному розмірі 23 878 гривень 76 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684 гривні 00 копійок.

Не погоджуючись із указаним заочним рішенням представник ПрАТ «АК «Київводоканал» - Плясун Олександр Іванович звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2025 року у справі № 755/16648/23 в частині відмови в стягненні з ОСОБА_2 3% річних у розмірі 193,19 грн, інфляційних втрат у розмірі 1 251,64 грн та витрат за отримання відомостей з Державного реєстру речових прав у розмірі 35 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ПрАТ «АК «Київводоканал» до ОСОБА_2 в частині стягнення 3% річних у розмірі 193,19 грн, інфляційних втрат у розмірі 1 251,64 грн та витрат за отримання відомостей з Державного реєстру речових прав у розмірі 35,00 грн задовольнити.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою те, що норми матеріального права вирізняють штрафні санкції, до складу яких належить неустойка (штраф, пеня) та компенсаційні втрати, до складу яких належить інфляційні витрати та 3% річних.

Звертаєувагу, що положення ст. 549 ЦК України (штраф, пеня) та ст. 625 ЦК України (3% річних, інфляційні втрати) є різними за своєю правовою природною.

Вважає, що посилання суду першої інстанції на п. 3 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» є безпідставним, оскільки, норма регулює заборону нарахування штрафних санкцій споживачам за несвоєчасне здійснення платежів за надані житлово-комунальні послуги, що передбачено зокрема ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».Водночас позивачем заявлені інфляційні втрати та 3% річних, які за своєю суттю та правовою природою мають компенсаційний характер та покликані відшкодувати матеріальні втрати (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Крім того, ПрАТ «АК «Київводоканал» не погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо незадоволення вимог, пов`язаних з судовими витратами в розмірі 35 грн, а саме: з витратами, які позивач поніс для отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Посилався на положення п. 3. ч. 3 ст. 133 ЦПК України, відповідно до якого до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з витребуванням доказів.

Так, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків щодо своєчасної оплати житлово-комунальних послуг позивач змушений був звернутись за отриманням відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно для подальшого підтвердження власника нерухомого майна, для належного захисту своїх інтересів в судовому порядку.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та стягуючи з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і за плату за абонентське обслуговування у загальному розмірі 23 878 гривень 76 копійок, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог.

Рішення в цій частині сторонами не оскаржується, відтак не є предметом перевірки судом апеляційної інстанції.

Рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем в частині відмови у стягненні 3% річних у розмірі 193,19 грн, інфляційних втрат у розмірі 1 251,64 грн, витрат за отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в розмірі 35 грн.

Висновки суду першої інстанції в оскаржуваній позивачем частині не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що відповідач є споживачем послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , які надаються ПрАТ «АК «Київводоканал».

Відповідно до пункту 1 Публічного індивідуального договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення ПрАТ «АК «Київводоканал» зобов`язується своєчасно надавати споживачеві послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, а споживач зобов`язується оплачувати надані послуги за тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у порядку, строки та на умовах, що передбачені договором.

Згідно із розрахунком заборгованості відповідача по сплаті за надані житлово-комунальні послуги за період з 01 квітня 2021 року по 31 липня 2023 року утворилася заборгованість у розмірі 25 323 грн 59 коп., щоскладається із заборгованості з оплати за житлово-комунальні послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, зі внесенням плати за абонентське обслуговування у розмірі 23 878,76 грн; 3% річних у розмірі 193,19 грн; інфляційних втрат у розмірі 1 251,64 грн.

Так, відмовляючи у задоволенні 3% річних та інфляційних витрат суд першої інстанції посилався на те, що на території України з 12 березня 2020 року було запроваджено карантин, на період дії якого Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)" (№530-ІХ від 17.03.2020 року), на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

При цьому судом першої інстанції залишено поза увагою те, що норми матеріального права вирізняють штрафні санкції, до складу яких належить неустойка (штраф, пеня) та компенсаційні втрати, до складу яких належить інфляційні витрати та 3% річних.

Колегія суддів звертає увагу, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)" заборонено нараховувати та стягувати саме неустойку (штраф., пеню), при цьому жодної заборони нараховувати та стягувати компенсаційні втрати вказаним Законом не передбачено.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а саме ст. 26 передбачено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу.

Водночас, дію частини першої статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зупинено до 1 липня 2020 року згідно із Законом № 533-ІХ від 17.03.2020 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)».

З матеріалів справи вбачається, що до відповідача були пред`явлені позовні вимоги у зв`язку з несплатою за надані послуги у період з 1 квітня 2021 року по 31 липня 2023 року, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (п. 2 ст. 625 ЦК України).

У зв`язку з простроченням оплати спожитих житлово-комунальних послуг, відповідач зобов`язаний сплатити на користь ПрАТ «АК «Київводоканал» 3% річних у розмірі 193,19 грн та інфляційні втрати в розмірі 1 251,64 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що положення ст. 549 ЦК України (штраф, пеня) та ст. 625 ЦК України (3% річних, інфляційні втрати) є різними за своєю правовою природною.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11, у справі № 904/10242/17 від 17 липня 2018 року, у справі № 913/63/18 від 04 грудня 2018 року тау справі № 905/600/18 від 05 липня 2019 року).

Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс1 1).

Вказана позиція є усталеною та неодноразово підтверджена релевантною судовою практикою, відступів від якої на сьогоднішній день не було.

Крім того Велика Палата Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зазначила, що зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежать від основного зобов`язання і поділяють його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

З огляду на викладене, посилання суду першої інстанції на п. 3 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» є безпідставним, оскільки, норма регулює заборону нарахування штрафних санкцій споживачам за несвоєчасне здійснення платежів за надані житлово-комунальні послуги, що передбачено зокрема ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Водночас позивачем заявлені інфляційні втрати та 3% річних, які за своєю суттю та правовою природою мають компенсаційний характер та покликані відшкодувати матеріальні втрати (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно положень постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206, на яку посилається суд першої інстанції в своєму рішенні, до припинення чи скасування воєнного станув «Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

В той же час, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 не підлягає нарахуванню та стягненню інфляційні нарахування, проценти річних, які нараховані на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги саме в період воєнного стану, тобто починаючи з 24.02.2022 року.

Натомість, в розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи, чітко відображено, що ПрАТ «АК «Київводоканал» здійснював нарахування інфляційних втрат та 3% річних на заборгованість ОСОБА_2 за несвоєчасну сплату житлово-комунальних послуг, яка виникла до лютого місяця 2022 року.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції безпідставно відмовлено в частині незадоволених позовних вимог у стягненні з ОСОБА_2 3% річних у розмірі 193,19 грн, інфляційних втрат у розмірі 1 251,64 грн на користь ПрАТ «АК «Київводоканал», які нараховані за період з 1 квітня 2021 року по лютий 2022 року, тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

Крім того в апеляційній скарзі позивач посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно не стягнув витрати за отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майне, однак такі вимоги були заявлені позивачем в позовній заяві.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії квитанції від 05.09.2023 року на рахунок Державної казначейської служби України сплачено 35,00 гривень. У графі призначення платежу вказано «отримання відомостей з Державного реєстру речових прав (7884629)» (а.с. 10).

Відтак, матеріалами справи підтверджено, що у зв`язку із зверненням до суду із позовом та необхідністю здобуття доказу, позивачем витрачено 35,00 гривень, які відповідно до статті 133 ЦПК України є судовими витратами та підлягають розподілу за правилами статті 141 ЦПК України.

За таких обставин зазначені витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, як судові витрати.

Суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачем було порушені матеріальні права позивача.

Щодо інших судових витрат у виді судового збору.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6 710 грн за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду в частині відмови у стягненні 3% річних у розмірі 193,19 грн, інфляційних втрат у розмірі 1 251,64 грн, витрат за отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в розмірі 35 грн не відповідають обставинам справи та вимогам закону, рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 вересня 2025 року в частині відмови у стягненні 3% річних у розмірі 193,19 грн, інфляційних втрат у розмірі 1 251,64 грн, витрат за отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в розмірі 35 грн та в частині розподілу судового збору - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_1 в цій частині задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» () 3% річних у розмірі 193 (сто дев`яносто три) грн 19 коп., інфляційні втрати у розмірі 1 251 (одну тисячу двісті п`ятдесят одну) грн 64 коп., витрат за отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в розмірі 35 (тридцять п`ять) грн та 6 710 (шість тисяч сімсот десять) грн судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько

С.О. Журба