КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3799/2026
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 січня 2026 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Кирильчук І.А. в м. Київ 23 вересня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У липні 2025 року позивач ТОВ «Кошельок» звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № -603388 від 02 лютого 2022 року в розмірі 11925,60 грн., судовий збір 2422,40 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

Заявлені вимоги мотивував тим, що на офіційному веб-сайті ТОВ «Кошельок» у вільному доступі для всіх клієнтів ТОВ «Кошельок» розміщена повна інформація щодо договору кредиту та порядку його укладення, а саме документи: договір кредиту (примірний договір на момент укладення), правила надання грошових коштів (діючі на момент укладення договору), згода на обробку персональних даних, публічна інформація, положення про конфіденційність. Крім того, на веб-сайті ТОВ «Кошельок» розміщена довідкова інформація з наданням розгорнутої інформації щодо порядку та умов надання послуг.

Пояснюючи порядок оформлення кредиту за допомогою веб-сайту, зазначав, що клієнт створює заявку на отримання кредиту, отримує дзвінок від співробітника ТОВ «Кошельок», проходить перевірку та скан копії документів або верифікується за допомогою технології BankID, отримує рішення кредитора щодо можливості надання кредиту. При позитивному рішенні щодо надання кредиту клієнт отримує доступ до особистого кабінету, в якому отримує гіперпосилання для ознайомлення з офертою щодо укладення договору. Оферта, що знаходиться за гіперпосиланням, є пропозицією в розумінні ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», включає умови, викладені у правилах надання споживчих кредитів, що є невід`ємною частиною договору, що пропонуються до укладення клієнту. Клієнт самостійно вносить до інформаційно-телекомунікаційної системи кредитора номер своєї банківської картки, на яку бажає отримати кредит. Після прийняття клієнтом оферти йому на телефонний номер надсилається одноразовий ідентифікатор для підписання кредитного договору. Клієнт в інформаційно-телекомунікаційній системи кредитора підписує кредитний договір шляхом введення одноразового ідентифікатора. Після підписання кредитного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитора в автоматичному режимі направляється примірник кредитного договору, правил та інших супутніх документів на електронну пошту, вказану клієнтом. Інформаційно-телекомунікаційна система кредитора в автоматичному режимі перераховує кредитні кошти за реквізитами, вказаними клієнтом.

Відповідно до правил надання кредитів клієнт заповнює заявку на отримання кредиту на сайті, обов`язково вказуючи всі дані, відмічені в заявці в якості обов`язкових для заповнення. У заявці клієнт зобов`язаний вказати повні, точні та достовірні дані про себе, які необхідні для прийняття кредитодавцем рішення про подальше надання кредиту клієнту.

Вказував, що відповідно до умов 3 Правил відповідач акцептувала оферту, здійснила дії, спрямовані на укладення договору про надання кредиту і настання юридичних прав та обов`язків, заповнивши заявку на сайті позивача добровільно та з розумінням настання юридичних прав та обов`язків, зазначила інформацію щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої бажала отримати кредит.

02 лютого 2022 року ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» за допомогою веб-сайту https://koshelok.ua, який є сукупністю інформаційно-телекомунікаційних систем ТОВ «Кошельок», уклали договір № -603388 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов та правил, зазначених у договорі. Зазначений кредитний договір разом з правилами надання кредитів складають єдиний договір, в якому визначено всі його істотні умови та з якими позичальник був попередньо ознайомлений.

На виконання вимог ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» позичальнику було надано одноразовий ідентифікатор 9991 для підписання кредитного договору шляхом направлення позичальнику на номер телефону, вказаний під час реєстрації в особистому кабінеті електронного смс-повідомлення.

За умовами кредитного договору ТОВ «Кошельок» взяло на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах: сума кредиту 4000 грн., початковий строк кредитування становить 14 днів, дисконтна відсоткова ставка становить 0,01 % на добу за початковий строк кредитування, базова процентна ставка становить 2,2 % на добу за продовжений строк користування кредитом.

Вказував, що кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору, та перерахував грошові кошти на банківську картку № НОМЕР_1 , яку відповідач вказав в особистому кабінеті як банківську картку, на яку кредитодавець повинен перерахувати кошти згідно договору.

Відповідач підтвердив виникнення своїх зобов`язань, відповідно до умов укладеного кредитного договору шляхом прийняття виконання зобов`язання кредитодавця, а саме отримавши кредитні кошти, відповідач не скористався своїм правом протягом 14 календарних днів з дня укладання кредитного договору відмовитися від договору без пояснення причин, у тому числі у разі отримання ним грошових коштів.

Пунктом 3.6 кредитного договору, з яким позичальник був попередньо ознайомлений та погодився, встановлено, що сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення початкового періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 ЦК України, що має наслідком подовження строку користування кредитом на умовах, визначених п. 3.7 та п. 3.8.

Згідно п. 3.6, 3.7 кредитного договору. строк користування кредитними коштами було продовжено на 90 днів, тобто з 16 лютого 2022 року до 16 травня 2022 року зі ставкою 2,2 % на добу. На момент подання даного позову у позичальника виникла заборгованість по сплаті кредиту та відсотків за користування позикою у розмірі 4000 грн. тіла кредиту + 7925,60 грн. відсотків за користування позикою, всього 11925,60 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 вересня 2025 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кошельок» заборгованість за кредитним договором від 02 лютого 2022 року № -603388 в розмірі 5232 грн., що складається з простроченої заборгованості за тілом кредиту 4000 грн., за відсотками 1232 грн., судовий збір 1067,70 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 4387 грн. В решті позову відмовлено.

Позивач ТОВ «Кошельок», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, покласти на відповідача судові витрати, понесені в суді першої та апеляційної інстанції, у вигляді судового збору та витрат на правничу допомогу.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, пояснював, що у п. 3.6 договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 ЦК України, що має наслідком подовження строку користування кредитом. При цьому зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення лояльного періоду (п. 3.7 договору). З наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803 % річних, що становить 2,2 % в день від суми кредиту за кожен день користування ним (п. 3.8 договору).

Таким чином, сторони договору погодили продовження строку користування кредитом до 104 днів з моменту укладення договору (14 днів плюс 90 днів), а саме до 16 травня 2022 року, по закінченню якого у відповідача виникає обов`язок повернути суму кредиту та нараховані відповідно до умов договору проценти за користування кредитом, а у позивача виникає право отримати виконання обов`язку боржником, тобто право вимоги щодо повернення кредиту та нарахованих процентів. Умовою такого продовження є користування кредитом після закінчення лояльного періоду. Тобто строк кредитування з 16 лютого 2022 року до 16 травня 2022 року є погодженим сторонами договору.

Як вбачається з матеріалів справи, до спливу лояльного періоду у 14 днів відповідач не повернув кредит, що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості. Тобто він продовжив користуватися кредитом після закінчення лояльного періоду, що за договором є відкладальною обставиною, внаслідок настання якої строк користування кредитом продовжився до 104 днів з моменту укладення договору до 16 травня 2022 року. Відповідно нарахування процентів за користування кредитом у цей період, розмір яких обумовлений п. 3.8 договору, є законним.

Отже, після спливу лояльного періоду строк кредитування кредитом за договором був подовжений до 16 травня 2022 року, а тому висновок суду про припинення строку кредитування відповідачем кредитом зі спливом лояльного періоду, і відповідно про неправомірне нарахування процентів за користування кредитом у період з 16 лютого 2022 року до 16 травня 2022 року є безпідставним.

Наводив зміст ст. 3, 637, 212, 213 ЦК України, правові висновки Верховного Суду в постанові від 10 березня 2021 року в справі № 607/11746/17 про те, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 07 серпня 2019 року в справі № 496/1561/16-ц, у якій зазначено, що тлумачення частини першої та третьої статті 212 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в самому тексті закону з метою характеристики сутності умови в правочині вжито термін «обставина», а не «подія», що дозволяє вважати, що законодавець не обмежує коло умов виключно подіями. Тому допустимим є вчинення умовних правочинів, в яких умовою є дія/дії та/або волевиявлення сторін правочину і третіх осіб. Це слідує також із загальноцивілістичного принципу свободи договору - якщо сторони бажають домовитися саме про таку умову в правочині, то немає жодних підстав їх в цьому обмежувати.

Отже, відповідна умова договору, зазначена в п. 3.6 цього правочину, названа його сторонами «відкладальною», незалежно від такої назви, була під час вирішення спору обов`язковою для сторін і правомірною в розумінні ст. 204 ЦК України, оскільки у справі відсутні відомості про припинення дії згаданого пункту договору або визнання його недійсним у встановленому законом порядку.

Вказував, що не застосувавши до спірних правовідносин положення ст. 204 ЦК України, суд через це не з`ясував належним чином обставини і не оцінив обставини і докази, пов`язані з настанням строку виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. У той же час від правильного визначення такого строку безпосередньо залежить результат розгляду позовних вимог у цій справі, і аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 922/832/18.

Також судом мали бути враховані висновки Верховного Суду в постанові від 21 січня 2021 року у справі № 755/6962/19 з приводу застосування ст. 525 ЦК України, а саме, що зобов`язання має виконуватись відповідно до умов договору, сторона повинна дотримуватись умов договору за будь-яких обставин, навіть якщо вона не розуміє їх зміст.

Вважав, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню принцип «договорів необхідно дотримуватись», закріплений у ст. 629 ЦК України, що відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 2-1283/11, Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-1383/2010, Об`єднаної палати господарського суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17.

Вказував, що задовольняючи позов в частині стягнення суми кредиту та нарахованих процентів за користування кредитом лише за лояльний період, суд при цьому проігнорував та не надав оцінки доводам позивача щодо подовження періоду користування кредитом внаслідок настання відкладальної обставини, що є порушенням вимог процесуального закону щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Посилався на судову практику ЄСПЛ щодо належного мотивування судових рішень.

Звертав увагу, що суд першої інстанції зазначив про відсутність в матеріалах справи обґрунтованого розрахунку заборгованості щодо нарахування процентів боржнику з можливістю встановлення періоду їх нарахування, відтак, такий розрахунок не може вважатися належним доказом на підтвердження заборгованості по відсоткам за договором споживчого кредиту в сумі 7925,60 грн.

Пояснював, що визначаючи розмір заборгованості, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані сторонами докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду, і аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року в справі № 679/1103/23.

Зауважував, що законодавством України не передбачено затвердженої форми розрахунку заборгованості за кредитними договорами. Аналіз детального розрахунку заборгованості, який додано до позову, показує, що він містить всі дані для розрахунку заборгованості: П.І.Б. боржника, реквізити договору, суму наданого кредиту, періоди користування кредитом, процентні ставки окремо за лояльний та подовжений періоди, розмір заборгованості за тілом кредиту та за процентами окремо за кожний період, дані про оплату тощо.

Крім того, суд першої інстанції самостійно, без відповідної заяви позивача, розрахував та стягнув проценти за користування кредитом за лояльний період з розрахунку розміру процентної ставки 2,2 % замість 0,01 %, зазначеної у позові, тобто вийшов за межі повноважень суду, який не може змінювати предмет або підстави позову, а також збільшувати чи зменшувати позовні вимоги за власною ініціативою.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ТОВ «Кошельок» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що на виконання умов укладеного договору від 02 лютого 2022 року № -603388 позивачем надано відповідачу кредитні кошти в розмірі 4 000 грн. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість за тілом кредиту в розмірі суму 4000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Разом із тим, неповернення позичальником кредитних коштів у визначений п. 2.1 договору строк, за відсутності активних дій відповідача є неправомірною поведінкою, а саме, неповерненням кредиту у визначений договором строк, що виключає право кредитодавця нараховувати після спливу 14 денного періоду кредитування проценти, визначені за користування кредитними коштами у розмірі, встановленому договором. За даних обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення відсотків в розмірі 1232 грн.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача також пропорційно стягнуто понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору, що становить 43,87 % від розміру задоволених судом позовних вимог, а саме: 1067,70 грн., та витрати на правову допомогу у розмірі 4387 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Судом встановлено, що 02 лютого 2022 року ТОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 укладено договір № -603388, підписаний відповідачем електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора, за умовами якого кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 4000 грн. на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим кредитом (а. с. 11 - 21).

Згідно п. 1.3.3 договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 2,2 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Згідно п. 1.3.3.1 договору дисконтна процентна ставка за користування кредитом становить 0,01 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом на строк лояльного періоду.

Згідно п. 1.4 договору тип процентної ставки за цим договором: фіксована.

Згідно п. 2.1 договору, кредит надається строком на 14 днів (далі - «Лояльний період»), початком якого є дата підписання договору, а з закінченням є дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця. Згідно п. 2.2 договору сторони погодили, що встановлений в п. 2.1 договору строк лояльного періоду може продовжено позичальником шляхом оплати ним протягом лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом. Кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит в строк не пізніше 2 банківських днів від дати підписання цього договору. Згідно п. 2.3 договору позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом до закінчення строку, визначеного п. 2.1 цього договору. Згідно п. 2.4 договору кредит надається позичальнику згідно його заявки шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на рахунок, вказаний позичальником у заявці. Згідно п. 2.5 договору датою отримання кредиту вважається дата списання відповідної суми з рахунку кредитодавця. Вищезазначена дата отримання кредиту зазначається у графіку розрахунків, що є додатком до цього договору. Згідно п. 2.6 договору датою повернення (погашення) кредиту, так само як і датою сплати процентів, вважається дата зарахування коштів на рахунок кредитодавця.

Згідно п. 3.6 договору, сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 ЦК України, що має наслідком подовження строку користування кредитом на наступних умовах: зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення лояльного періоду; з наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803 % річних, що становить 2,2 % в день від суми кредиту за кожен день користування ним.

Згідно п. 3.9 договору з наступного дня після закінчення лояльного періоду у відповідності до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми.

На підтвердження перерахування кредитних коштів відповідачу позивачем надано копію листа ПАТ «МТБ Банк» від 15 липня 2025 року № 07/605-07/19, згідно якого надано підтвердження, що нижчезазначена операція була успішно проведена через систему xPay та зарахована на картку картодержателя: дата та час платежу 02 лютого 2022 року, 09:48:41, платіжна система xPay, сума платежу 4000 грн., ID транзакацїі 53844367, номер картки НОМЕР_1 , ID кредита НОМЕР_2 , ID заявки на кредит 603388 (а. с. 39), а також копію повідомлення xPay Group LLC про те, що 02 лютого 2022 року через платіжну систему xPay Group LLC було проведено успішне зарахування на картку клієнта: дата проведення операції 02 лютого 2022 року, 09:48:52, сума операції 4000 грн., номер картки НОМЕР_3 , Order ID транзакції 53844367, опис замовлення видача кредитних коштів, договір займа № -603388 (а. с. 40).

Крім того, листом від 18 серпня 2025 року АТ «Універсал Банк» № Е/14984-Л повідомив, що на ім`я ОСОБА_1 банком було емітовано платіжну картку № НОМЕР_1 (та відкрито під неї відповідний банківський рахунок), на яку згідно з випискою по особовому рахунку 02 лютого 2022 о 9:48:17 здійснено переказ коштів на суму 4000 грн. (а. с. 85 - 98).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ст. 530 ЦК України зазначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно зі ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов укладеного договору від 02 лютого 2022 року № -603388 позивачем надано відповідачу кредитні кошти в розмірі 4 000,00 грн. Однак відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість за тілом кредиту в розмірі суму 4000,00 грн.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглядаючи апеляційну скаргу ТОВ «Кошельок», апеляційний суд враховує, що відповідачем ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції в частині обставин укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів не оскаржувалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, який було враховано судом першої інстанції, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 цього Кодексу, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У зазначеній постанові Верховний Суд, розглядаючи питання стягнення штрафних санкцій за договором споживчого кредитування, сформував низку правових висновків. Зокрема, Велика Палата розмежувала поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання».

Надаючи правову оцінку вказаним поняттям у частині нарахування штрафних санкцій за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього. Відрізняються терміни в тому випадку, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Указаний висновок міститься у п. 35 Постанови.

Окрім того, в п. 54 постанови Верховний Суд вказує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Тобто, згідно з логікою Верховного Суду, припинення нарахування передбачених договором процентів можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором, та пред`явлення вимоги в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «Кошельок» про стягнення заборгованості, суд першої інстанції правомірно вказав, що за змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року по справі № 300/438/18.

Як вбачається із умов кредитного договору, сума (загальний розмір) кредиту становить 4000 грн. Кредит надається строком на 14 днів (п. 1.1, 2.1 договору). Згідно графіку платежів, який є додатком № 1 до договору, зазначено дату повернення кредиту (платежу) 15 лютого 2022 року, проценти за користування кредитом 3,65 грн. та загальну вартість кредиту 4005,60 грн. (а. с. 21).

Як встановлено судом першої інстанції, строк кредитування за договором про споживчий кредит був погоджений сторонами та становив 14 днів. Після того сторони не укладали договір про продовження строку дії договору і не погоджували строк кредитування. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту, матеріали справи не містять.

За даних обставин суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що нарахування та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду.

Вказуючи про обґрунтованість нарахування відсотків за користування кредитом в розмірі, зазначеному в позовній заяві, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що сторони договору погодили продовження строку користування кредитом до 104 днів з моменту укладення договору (14 днів плюс 90 днів), а саме до 16 травня 2022 року, по закінченню якого у відповідача виникає обов`язок повернути суму кредиту та нараховані відповідно до умов договору проценти за користування кредитом, а у позивача виникає право отримати виконання обов`язку боржником, тобто право вимоги щодо повернення кредиту та нарахованих процентів. Умовою такого продовження є користування кредитом після закінчення лояльного періоду. Тобто строк кредитування з 16 лютого 2022 року до 16 травня 2022 року є погодженим сторонами договору. Як вбачається з матеріалів справи, до спливу лояльного періоду у 14 днів відповідач не повернув кредит, що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості. Тобто він продовжив користуватися кредитом після закінчення лояльного періоду, що за договором є відкладальною обставиною, внаслідок настання якої строк користування кредитом продовжився до 104 днів з моменту укладення договору до 16 травня 2022 року. Відповідно нарахування процентів за користування кредитом у цей період, розмір яких обумовлений п. 3.8 договору, є законним.

Апеляційний суд не погоджується з зазначеними доводами апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Так, згідно п. 3.6 договору, сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 ЦК України, що має наслідком подовження строку користування кредитом на наступних умовах: зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення лояльного періоду; з наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803 % річних, що становить 2,2 % в день від суми кредиту за кожен день користування ним.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на 15 лютого 2022 року відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту не виконав.

Отже, заявляючи вимоги про стягнення з відповідача відсотків, нарахованих за межами 14 днів кредитування, що визначено договором, позивач посилався на факт продовження строку користування кредитними коштами.

При цьому позивач не звернув уваги, що не повернення кредиту у визначений договором строк, в даному випадку після спливу 14 днів кредитування, свідчить не про продовження строку договору, як це зазначено в п. 3.6 договору, а про неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань.

Як наслідок, п. 3.8 договору визначено відповідну процентну ставку 2,20 % в день від фактичного залишку користування кредитом у межах нового строку кредиту, якщо після закінчення лояльного періоду позичальник продовжує користуватися кредитними коштами.

Крім того, згідно п. 3.9 договору з наступного дня після закінчення лояльного періоду у відповідності до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми.

Зі змісту вказаних положень договору вбачається, що зазначені проценти договір пов`язує з неповерненням у встановлений договором строк кредитних коштів, а відтак по суті це є санкцією для позичальника.

Нарахування та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20 зроблено висновок, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Враховуючи споживчий характер правовідносин, апеляційний суд виходить із того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з фінансовою установою фактично не є рівними.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав до стягнення на користь позивача відсотків, нарахованих за межами строку кредитування, що визначений в п. 2.1 договору, оскільки підставою до їх нарахування фактично є неналежне виконання позичальником умов договору, а саме неповернення кредитних коштів у встановлений п. 2.1 договору строк, що має наслідком відповідальність, визначену ст. 625 ЦК України, а не право нараховувати відсотки на підставі ст. 1048 ЦК України.

Висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та правовим позиціям Верховного Суду, ґрунтуються на наявних у справі доказах та не спростовуються помилковими доводами апеляційної скарги про те, що нараховані відсотки за кредитним договором є процентами за користування кредитом, що нараховані в межах строку кредиту.

Враховуючи наведене, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що задовольняючи позов в частині стягнення суми кредиту та нарахованих процентів за користування кредитом лише за лояльний період, суд при цьому проігнорував та не надав оцінки доводам позивача щодо подовження періоду користування кредитом внаслідок настання відкладальної обставини, що є порушенням вимог процесуального закону щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Доводи апеляційної скарги, що законодавством України не передбачено затвердженої форми розрахунку заборгованості за кредитними договорами, і аналіз детального розрахунку заборгованості, який додано до позову, показує, що він містить всі дані для розрахунку заборгованості, не є самі по собі підставою для задоволення позову, з огляду на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є доказом наявності або відсутності договірних зобов`язань між сторонами, оскільки не є первинним документом, а є доповненням до позовної заяви із зазначенням обрахунку позивачем позовних вимог майнового характеру, складений позивачем одноособово і його зміст залежить виключно від волі сторони позивача.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо виходу суду першої інстанції за межі повноважень суду при здійсненні власного розрахунку заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд виходить із наступного.

Касаційний цивільний суд вже звертав увагу, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення.

Тобто особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23), пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24)).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції самостійно, без відповідної заяви позивача, розрахував та стягнув проценти за користування кредитом за лояльний період з розрахунку розміру процентної ставки 2,2 % замість 0,01 %, зазначеної у позові, тобто вийшов за межі повноважень суду, який не може змінювати предмет або підстави позову, а також збільшувати чи зменшувати позовні вимоги за власною ініціативою.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги щодо недостатньої вмотивованості судового рішення, з посиланням на практику ЄСПЛ, виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору. Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду апеляційна скарга залишається без задоволення, перерозподілу судових витрат апеляційним судом відповідно до ст. 141 ЦПК України не здійснюється і вимоги про стягнення з відповідача судового збору та витрат на правову допомогу, заявлені позивачем в апеляційній скарзі, задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.