Провадження № 4-с/521/12/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2026 року Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Мазун І. А,

за участю секретаря судового засідання Гриневич І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного МУ Міністерства юстиції (м. Одеса), Товариство з обмеженою відповідальністю Комерційний банк «СоцКом Банк» на бездіяльність державного виконавця та скасування арешту, -

В С Т А Н О В И В:

До Хаджибейського районного суду міста Одеси надійшла скарга ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо відмови у скасуванні арешту, накладеного постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції № 19851438 від 11 червня 2010 року у справі з виконання наказу № 2н-2833/09, виданого 13 жовтня 2009 року Малиновським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ КБ «СоцКомБанк» заборгованості в загальному розмірі 68 063,27 грн. та скасування арешту (обтяження № 9952728 від 18 червня 2010 року), накладений постановою державного виконавця № 19851438 від 11 червня 2010 року у справі з виконання наказу № 2н-2833/09, виданого 13 жовтня 2009 року Малиновським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ КБ «СоцКомБанк» заборгованості в загальному розмірі 68 063,27 грн..

Вимоги обґрунтовані тим, що 30 липня 2025 року скаржниця звернулася до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із запитом про надання довідки про виконавчі провадження які перебували та перебувають на виконанні відділу відносно ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , а також про заходи забезпечення (арешт майна тощо) застосовані у розрізі кожного виконавчого провадження внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. 13 серпня 2025 року за вих. № 115101 державним виконавцем відділу Ганною Наумовою була надана відповідь про обтяження прав заявниці внесені до відповідного реєстру, зокрема стосовно арешту нерухомого майна, обтяження № 9952728 від 18 червня 2010 року, накладеного постановою державного виконавця № 19851438 від 11 червня 2010 року у справі з виконання наказу № 2н-2833/09 виданого 13 жовтня 2009 року Малиновським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ КБ «СоцКомБанк» заборгованості в загальному розмірі 68 063,27 грн. На звернення представника позивачки до органу примусового виконання щодо припинення вказаного обтяження з тих підстав, що 05 лютого 2016 року виконавчий документ був повернутий стягувачу й повторно не пред`являвся до виконання, було отримано відповідь про відмову у скасуванні арешту з причин невиконання судового рішення. Вважає, що відмова у скасуванні арешту є протиправною бездіяльністю органу примусового виконання (суб`єкта оскарження).

З огляду на той факт, що з 05 лютого 2016 року й по цей час, тобто майже 10 років кредитор не здійснює своїх прав щодо виконання судового рішення вважає, що таке тривале збереження арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання рішення суду, є невиправданим втручанням у право позивачки на мирне володіння майном.

В матеріалах справи відсутні будь-які документально підтверджені відомості про те, що в період з 05 лютого 2016 року (день повернення виконавчого документа стягувачу) до дня звернення до суду з цією скаргою органами державної виконавчої служби проводились виконавчі дії з примусового виконання судового рішення у цій справі. Окрім цього, відсутні відомості про те, що наявні виконавчі провадження щодо стягнення з позивача виконавчого збору і витрат виконавчого провадження нараховані у цій справі.

19 січня 2026 року через систему «Електронний суд» надійшов відзив на скаргу, відповідно до якого представник Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного МУ Міністерства юстиції (м. Одеса) просила відмовити у задоволенні скарги на дії/бездіяльність органу примусового виконання у повному обсязі, посилалаючись на наступні обставини. Станом на 16.01.2026р. відомості щодо виконання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 19851438 з примусового виконання виконавчого листа № 2н-2833, виданого 12.03.2010 Малиновським районним судом м.Одеси про стягнення боргу з ОСОБА_1 в розмірі 68063,27 грн. на користь ТОВ КБ "СоцКом Банк" та виконавчий збір разом з витратами виконавчого провадження на депозитний рахунок відділу не надходив. Вважають, що скаржником не доведено протиправність не зняття арешту, оскільки вимоги які визначенні в статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено чітко підстави для зняття арешту станом на розгляд справи боржником суми коштів від боржника, необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження на рахунок відділу не надходив.

Сторони в судове засідання не з`явилися, сповіщені належним чином.

Від стягувача жодних заяв, заперечень не надходило.

Розглянувши матеріали справи суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 на підставі наступного.

Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) наявний арешт нерухомого майна, а саме обтяження №9952728 від 18.06.2010 р., що було накладено в межах виконавчого провадження №19851438.

Встановлено, що 30 липня 2025 року скаржниця звернулася до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із запитом про надання довідки про виконавчі провадження які перебували та перебувають на виконанні відділу відносно ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , а також про заходи забезпечення (арешт майна тощо) застосовані у розрізі кожного виконавчого провадження внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

13 серпня 2025 року за вих. № 115101, державним виконавцем відділу Ганною Наумовою була надана відповідь про обтяження прав заявниці внесені до відповідного реєстру, зокрема стосовно арешту нерухомого майна, обтяження № 9952728 від 18 червня 2010 року, накладеного постановою державного виконавця № 19851438 від 11 червня 2010 року у справі з виконання наказу № 2н-2833/09, виданого 13 жовтня 2009 року Малиновським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ КБ «СоцКомБанк» заборгованості в загальному розмірі 68 063,27 грн.

На звернення представника позивачки до органу примусового виконання щодо припинення вказаного обтяження з тих підстав, що 05 лютого 2016 року виконавчий документ був повернутий стягувачу й повторно не пред`являвся до виконання, було отримано відповідь про відмову у скасуванні арешту з причин невиконання судового рішення.

Згідно ч. 1, 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, умежах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовимиактами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовомувиконанню.

Згідно з п.п.1, 2 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень,рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначенихзаконом або міжнародним договором України; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справахпро адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення напідставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За змістом Положення «Про автоматизовану систему виконавчого провадження», затвердженого Наказом Міністерства юстиціїУкраїни №2432/5 від 05.08.2016 та зареєстрованого 12.08.2016 за №1126/29256, автоматизована система виконавчого провадження(далі-Система) це комп`ютерна програма, що забезпечує збирання, зберігання, облік, пошук, узагальнення, надання відомостей провиконавче провадження, формування Єдиного реєстру боржників та захист від несанкціонованого доступу. Відповідно до розділу 4 вищевказаного положення виконавцем до Системи обов`язково вносяться відомості про проведення всіх виконавчих дій та прийняттяпроцесуальних рішень. До Системи в обов`язковому порядку вносяться також відомості про всі документи, отримані на запитдержавного виконавця, заяви сторін виконавчого провадження, відповіді на них та їх скановані копії. Відомості про проведеннявиконавчих дій вносяться до Системи одночасно з виготовленням документа, на підставі якого вчиняється виконавча дія, абоодночасно з виготовленням документа, яким оформлюється проведення виконавчої дії. У разі здійснення виконавчої дії за межами органу державної виконавчої служби (офісу приватного виконавця), відомості про таку дію вносяться до Системи не пізнішенаступного робочого дня після її проведення.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016 №1404-VIII) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника та/або з електронних грошей, які знаходяться на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку, небанківських надавачів платіжних послуг документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) як джерело права.

У рішенні Європейського суду від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін. Отже, для цілей ст.6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

У рішенні у справі «Янголенко проти України», no. 14077/05 від 10.12.2009 Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес.

Таким чином, виконання судового рішення повинно розглядатись як складова частина "судового розгляду " за змістом статті 6 Конвенції.

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення Європейського суду у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009).

Згідно зі ст. 1 Протоколу 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини поняття "майна " охоплює цілу низку інтересів економічного характеру: рухоме і нерухоме майно, матеріальні і нематеріальні права, зокрема, акції, патенти, відшкодування шкоди згідно з рішеннями арбітражу, право на пенсію, право на орендну плату, економічні права, пов`язані з веденням підприємницької діяльності, правомірні очікування щодо певного стану речей у майбутньому (рішення Європейського Суду у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", рішення Європейського Суду у справі "Беєлер проти Італії " від 05.01.2000).

У рішенні у справі «Савіцький проти України», no. 38773/05, від 26.07.2012 Європейський суд з прав людини зазначив, що право, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню.

Європейський суд з прав людини повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012).

Як вбачається з матеріалів справи, Скаржниця посилається на існування арешту майже 10 років, відсутність упродовж вказаного строку будь-якого виконавчого провадження щодо скаржниці, сплив строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання, відсутність претензій з боку стягувача та кредитора, неможливість повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання, існування обставин, які виключають можливість поновлення примусового виконання судового рішення, брак підстав для продовження арешту протягом тривалого часу, відсутність легітимної мети арешту, який вже не забезпечує реальне виконання рішення суду. Отже, збереження арешту, накладеного на майно боржника, за таких умов свідчить, що особа позбавляється можливості вільно розпоряджатися своїм майном (у тому числі майном, набутим після винесення державним виконавцем постанови про арешт майна) без існування для цього правової мети, оскільки сам факт існування арешту не призведе до реального поновлення прав кредитора. За таких обставин особа змушена нести надмірний індивідуальний тягар.

Отже, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку кредитора, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Ураховуючи викладене, суд вбачає, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу та неможливості поновлення виконавчого провадження у зв`язку із закінченням строків пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, а як наслідок і неможливість подальшого виконання судового рішення в примусовому порядку, існування арешту, накладеного на майно боржника, втрачає свій сенс, оскільки будь-якого правового механізму реалізації досягнення мети, з якою було накладено арешт, - забезпечення реального виконання судового рішення немає.

Верховний Суд у постанові від 12.10.2022 року по справі №203/3435/21 зазначив, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

У постанові від 30.04.2025 року по справі №753/12589/23 Верховний Суд зазначив, що збереження упродовж понад 10 років після повернення виконавчого листа арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення щодо боржника, є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння своїм майном.

Водночас, застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що підтверджує неодмінність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин право реалізаційної та правозастосовної діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання.

У рішенні від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» («SporrongandLonnroth v. Sweden») ЄСПЛ зазначив, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, своєю чергою, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Щодо першого припису ЄСПЛ у пунктах 63, 64 рішення у справі «Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium) зауважив, що, визнаючи право на безперешкодне користування своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності. Держава сама визначає «необхідність» відповідного закону, а наявність «спільного інтересу» може спонукати державу до «здійснення контролю за використанням власності», включаючи розпорядження та спадкування.

ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля [рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» («East/WestAllianceLimited v. Ukraine)].

Достатньо докладно стандарт верховенства права та пропорційність як його складова частина висвітлені у практиці ЄСПЛ. Так, у рішенні у справі «Фрессо і Руар проти Франції» (FressozandRoire v. France) ЄСПЛ зазначає, що «необхідність» будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Якщо такого мотивування немає, це є проявом свавілля держави.

У зазначеному рішенні ЄСПЛ наголосив на неприпустимості свавільного втручання держави у права людини без нагальної на те потреби. Звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження.

Вирішувати питання про пропорційність чи непропорційність обмеження прав людини має суд, адже судова влада - політично нейтральна гілка влади, покликана урівноважувати інші гілки влади у цьому напрямі.

ЄСПЛ вказав на неодмінність перевіряти обмеження прав людини, передбачені у національному законі, визначати наявність обставин для його застосування та вирішувати питання співмірності. У сукупності це утворює трискладовий тест на пропорційність.

Обмеження прав має передбачатися національним законом. Такий закон повинен існувати на момент введення такого обмеження. Обмеження прав у такому разі повинно прямо передбачатися у законі, а зміст закону повинен бути доведений до відома громадян.

Закон має відповідати критеріям якості - обмеження прав повинно бути зрозумілим для кожного.

Обмеження прав повинно відповідати легітимній меті. Така мета зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи.

Втручання у права має відповідати вимогам співмірності. Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не метою, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним, безальтернативним та достатнім, а не надмірним. Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним.

Отже лише за умови дотримання всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. З позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому - те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.

Правовою метою накладення арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання судового рішення. Тобто, кредитор, на користь якого у боржника виникло зобов`язання за судовим рішенням, яке підлягає примусовому виконанню, має обґрунтовані очікування, що внаслідок накладення арешту на майно боржника та його подальшої реалізації остаточне рішення суду буде виконане. Тож накладення та існування арешту на майно боржника до закінчення примусового виконання судового рішення має важливе значення для забезпечення виконання остаточного судового рішення та реального поновлення прав фізичних та юридичних осіб.

Ураховуючи обставини даної справи, суд вважає, що в ситуації, коли бракує будь-якої можливості відновити виконавче провадження, відпадає і сама правова мета збереження арешту - забезпечення виконання судового рішення в примусовому порядку.

Збереження арешту, накладеного на майно боржника за таких умов свідчить, що особа позбавляється можливості вільно розпоряджатися своїм майном (у тому числі майном, набутим після винесення державним виконавцем постанови про арешт майна) без існування для цього правової мети, оскільки сам факт існування арешту не призведе до реального поновлення прав кредитора. За таких обставин особа змушена нести надмірний індивідуальний тягар.

Отже, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови, коли немає виконавчого провадження та майнових претензій з боку кредитора, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Подібного підходу притримується Верховний Суд у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21).

Врахувавши усталену практику ЄСПЛ, яка є обов`язковою для застосування національними судами, вважаємо, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, коли немає актуального виконавчого провадження та можливості продовження виконання судового рішення у примусовому порядку, призводить до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Таким чином ураховуючи обставини справи, а саме: відсутність відкритих виконавчих проваджень, відсутність претензій кредитора або будь-яких дій направлених на виконання рішення понад 13 років, вважаємо, що наявність протягом тривалого часу арешту, накладеного державним виконавцем на усе майно заявниці, без об`єктивної та передбачуваної можливості поновлення виконавчих проваджень за виконавчими листами, які повернуті, є невиправданим втручанням у її право на мирне володіння майном.

У зв`язку з цим, з метою ефективного захисту прав заявниці арешт, накладений на її майно, підлягає зняттю із застосуванням частини п`ятої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що відсутність у національному законодавстві відповідної конкретної норми про обов`язок державного виконавця зняти арешт з майна боржника у випадках інших, ніж встановлені ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», не може бути підставою для відмови у задоволенні даної скарги, адже такий підхід буде проявом надмірного формалізму і правового пуризму, а також буде порушувати принцип верховенства права та нівелювати функцію судового захисту.

Надмірний формалізм це, здебільшого, негативне оціночне поняття, яке означаєбезумовну вимогу дотримуватися процедур, визначених законодавством, у ситуації, заякої негативні наслідки поступаються принципу розумності (доцільності, раціональності)

Правовий пуризм невідступне слідування вимогам процесуальних та/або процедурних норм; надмірно формально сурове (бюрократичне) застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, без врахування їх доцільності (розумності, добросовісності), обставин конкретної справи, а також необхідності забезпечення ефективної реалізації та/або захисту прав особи та суспільних (публічних) інтересів.

Таким чином, ігнорування порушених прав скаржниці внаслідок існування нескасованого арешту значний проміжок часу через відсутність конкретної правової норми, на підставі якої такі арешти підлягали б скасуванню органами державної виконавчої служби, було б надмірно формальним, бюрократичнм застосуванням закону.

З урахуванням завдань цивільного судочинства та принципу верховенства права, суд вважає, що дотримання духу закону повинно превалювати над дотриманням букви закону, якщо це призведе до ефективного захисту прав та інтересів особи.

Ураховуючи, що органом ДВС не було надано суду доказів, що спростовували б твердження скаржника, проаналізувавши усі обставини, на які посилається скаржник, зважаючи на широке коло повноважень та законодавчо визначені механізми, які мають бути застосовані державними виконавцями в процесі виконання судових рішень, суд доходить висновку щодо наявності правових підстав для задоволення скарги боржника, оскільки впродовж значного періоду часу рішення суду у даній справі, що набрало законної сили та є обов`язковим на всій території України, так і не було виконано в процесі здійснення виконавчою службою виконавчих дій. У кредитора відсутній інтерес до виконання судового рішення, будь-які претензії до скаржниці відсутні, а відтак, суд вважає обґрунтованими вимоги скаржника щодо визнання неправомірною бездіяльності Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), яка полягає у тривалому не скасуванні арешту, накладеного на майно ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 2, 10, 447- 451 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Задовольнити скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного МУ Міністерства юстиції (м. Одеса), Товариство з обмеженою відповідальністю Комерційний банк «СоцКом Банк» на бездіяльність державного виконавця та скасування арешту.

Визнати неправомірною бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо відмови у скасуванні арешту накладеного постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції № 19851438 від 11 червня 2010 року у справі з виконання наказу № 2н-2833/09, виданого 13 жовтня 2009 року Малиновським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ КБ «СоцКомБанк» заборгованості в загальному розмірі 68 063,27 грн..

Зобов?язати головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) скасування арешту (обтяження № 9952728 від 18 червня 2010 року) накладений постановою державного виконавця № 19851438 від 11 червня 2010 року у справі з виконання наказу № 2н-2833/09, виданого 13 жовтня 2009 року Малиновським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ КБ «СоцКомБанк» заборгованості в загальному розмірі 68 063,27 грн..

Ухвала суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя І.А. Мазун