ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року

м. Київ

справа № 761/16244/21

провадження № 61-7058св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

відповідач - Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня»,

третя особа - ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , подану адвокатом Мкртичевою Мариною Ігорівною, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Сіромашенко Н. В. від 27 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О. від 22 квітня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до НКП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня», третя особа - ОСОБА_5 , про відшкодування шкоди, завданої смертю.

Позовні вимоги мотивувала тим, що під час проведення планового оперативного втручання в хірургічному корпусі № 2 Київської обласної клінічної лікарні ОСОБА_6 ввели анестезію, від чого він увійшов у стан клінічної смерті, а ІНФОРМАЦІЯ_1 настала його біологічна смерть, у зв`язку із чим ОСОБА_6 помер внаслідок неналежного виконання медичними працівниками своїх професійних обов`язків, внасідок недбалого чи несумлінного до них ставлення.

Вказувала, що 12 квітня 2019 року до чергової частини Шевченківського УП ГУНП у м. Києві нею було подано повідомлення про вчинення злочину, про що 13 квітня 2019 року було внесено відомості до ЄРДР за №0003513 з попередньою правовою кваліфікацією за частиною першою статті 140 КК України.

В даному кримінальному провадженні вона та ОСОБА_4 визнані потерпілими.

Наразі, досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснюється слідчим управлінням ГУНП у м. Києві.

Крім того, внаслідок лікарської недбалості вона залишилась без чоловіка, підтримки та опори. Наразі самостійно виховує трьох дітей: малолітнього сина та повнолітніх дочок, які залишилися напівсиротами, без турботи батька, яка їм так потрібна.

Зазначала, що смерть батька завдала моральних страждань кожному члену сім`ї, вони також перенесли порушення звичного способу життя, так як змушені були звертатися до правоохоронних та судових органів для захисту свої прав.

Вказувала, що сім`ї померлого було завдано нервового стресу, глибоких душевних та фізичних страждань внаслідок смерті чоловіка та батька ОСОБА_6 , що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків та вимагало від них додаткових зусиль для організації свого життя.

Просила суд, стягнути з КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» на свою користь моральну шкоду, завдану смертю ОСОБА_6 у розмірі 500 000 грн.

Стягнути з КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» на свою користь, як законного представника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , моральну шкоду, завдану смертю ОСОБА_6 у розмірі 500 000 грн.

Стягнути з КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» на користь позивачки ОСОБА_3 моральну шкоду, завдану смертю ОСОБА_6 у розмірі 500 000 грн.

Стягнути з КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» на користь позивача ОСОБА_4 моральну шкоду, завдану смертю ОСОБА_6 у розмірі 500 000 грн.

Стягнути з КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 11 427,07 грн.

Стягнути з КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» на користь позивачки ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 58 350 грн. та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня», третя особа - ОСОБА_5 , про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи, залишено без задоволення.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що не встановлено, що між діями або бездіяльністю лікарів відповідача у справі та смертю ОСОБА_6 наявний причинно-наслідковий зв`язок.

Відсутній вирок суду, яким було б засуджено будь-кого з працівників відповідача; відсутній будь-який належний та допустимий доказ притягнення працівників відповідача, лікаря ОСОБА_5 до будь-якого виду відповідальності за неналежне виконання професійних обов`язків при лікуванні ОСОБА_6 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суд м. Києва від 27 серпня 2024 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду про відмову в позові, зазначив про те, що відсутність причинного зв`язку, а також недоведеність вини відповідача виключають задоволення позовних вимог відповідно до вимог статті 1167, 1168 ЦК України.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

30 травня 2025 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвокат Мкртичева М. І. звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 648/2035/17, від 30 листопада 2022 року у справі № 344/3764/21, від 09 квітня 2024 року у справі № 584/947/20, від 07 серпня 2019 року у справі № 555/456/18, у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також представник заявника посилається на порушення судами норм процесуального права, а саме суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

В обґрунтування доводів касаційної скарги сторона позивача посилається на те, що позивачем було доведено та підтверджено цілком та повністю матеріалами справи наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього (працівниками Київської обласної клінічної лікарні), однак судами попередніх інстанцій помилково не застосовано норми матеріального права в частині стягнення моральної та матеріальної шкоди та не взято до уваги наявні на підтвердження цих фактів докази.

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу

09 липня 2025 року представник КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» -адвокат Кеба А. В. подала відзив на касаційну скаргу позивачки, у якому просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає про те, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, що причинно-наслідковий зв`язок між причиною смерті ОСОБА_6 та його лікуванням чи оперативним втручанням лікарями КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» матеріалами справи не підтверджується.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2025 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу № 761/16244/21 з Шевченківського районного суду м. Києва.

Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 жовтня 2025 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 02 жовтня 2017 року чоловік позивачки ОСОБА_1 та батько інших позивачів - ОСОБА_6 , звернувся до лікаря ОСОБА_7 , який є професором кафедри хірургії та проктології Запорізької медичної академії післядипломної освіти на базі Запорізької міської багатопрофільної клінічної лікарні №9.

04 липня 2017 року ОСОБА_6 була проведена операція із встановлення баріатричного балону, після чого 05 жовтня 2017 року ОСОБА_6 в задовільному стані було виписано з лікарні.

08 квітня 2019 року ОСОБА_6 звернувся до Київської обласної клінічної лікарні з метою видалення баріатричного балону, де ним було здано ряд аналізів та проконсультовано про порядок проведення хірургічного втручання.

09 квітня 2019 року під час проведення планового оперативного втручання в хірургічному корпусі №2 Київської обласної клінічної лікарні ОСОБА_6 ввели анестезію. Після цього останній увійшов у стан клінічної смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, про що 13 квітня 2019 року Відділом державної реєстрації смерті ГТУЮ у м. Києві складено відповідний запис №6335, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії № НОМЕР_1 від 13 квітня 2019 року.

Відповідно до Лікарського свідоцтва про смерть №131 від 13 квітня 2019 року, причиною смерті ОСОБА_6 стало «Церабральна недостатність» «Інфаркт головного мозку». Відповідно до розділу ІІ Лікарського свідоцтва про смерть зазначено, що інші суттєві стани, які сприяли смерті, але не пов`язані із захворюванням чи його ускладненням, яке безпосередньо являється причиною смерті - «Цукровий діабет, Ішемічна хвороба серця».

12 квітня 2019 року до чергової частини Шевченківського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_1 було подано повідомлення про вчинення злочину, про що 13 квітня 2019 року було внесено відомості до ЄРДР за №0003513 з попередньою правовою кваліфікацією за частиною першою статті 140 КК України.

Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснювалося слідчим управлінням ГУНП у м. Києві.

В даному кримінальному провадженні ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були визнані потерпілими.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року кримінальне провадження, щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 140 КК України, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003513, закрито на підставі абзацу 2 пункту 10 частини першої статті 284 КПК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року залишено без змін ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року.

Департаментом охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації проведено клініко-експертну оцінку якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування ОСОБА_6 в умовах Комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» (хірургія - ОСОБА_11, анестезіологія - ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ендоскопія - ОСОБА_9 ), за результатами якого складено висновок від 17 жовтня 2019 року, згідно якого утвореною комісією було встановлено: «Не надані локальні клінічні протоколи надання медичної допомоги анестезіологічного та хірургічного профілю, що утруднює оцінку проведення дій лікарів. Однак, з розглянутої медичної документації зроблені наступні висновки: перед проведенням анестезії не враховано прогностичні критерії «важкої інкубації» у пацієнта з індексом маси тіла 57; медична документація частково ведеться з порушенням наказу МОЗ України від 14 лютого 2012 року №110, відсутній запис огляду пацієнта завідувачем відділення інтенсивної терапії та при поступленні пацієнта у відділення. Крім того, згідно «Листа анестезії» від 09 квітня 2019 року в медичній карті стаціонарного хворого для гр. ОСОБА_6 було проведено 5 невдалих спроб інкубації (12.10, 12.15, 12.20, 12.30, 12.35), порушенням вимог «Клінічний протокол надання медичної допомоги хворим зі складною інкубацією трахеї», затвердженим наказом МОЗ України від 03 липня 2006 року №430 «Про затвердження протоколів надання медичної допомоги за спеціальністю «Анастезіологія та інтенсивна терапія» (допускається не більше 3 спроб інтрубації), під час яких рівень кисню в крові знизився до 70%. Однак, протягом двох діб не була забезпечена адекватна штучна вентиляція легенів у масковий спосіб. Внаслідок чого ймовірно настала гіпоксія головного мозку та зупинка серцевої діяльності.

Згідно висновку експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 031-20-21 від 01 листопада 2021 року (проведеної в рамках кримінального провадження), станом на 11-45 09 квітня 2019 року (до початку будь-яких дій в операційній) показник сатурації у ОСОБА_6 був зафіксований на рівні 84%, що повинно було стати причиною припинення проведення планової медичної маніпуляції, тим паче, із застосуванням загальної анастезії; не забезпечення «повітря-постачання» шляхом проведення термінової конікотомії/трахеостомії після початку анестезіологічного забезпечення планової медичної маніпуляції, що підтверджує наявний причинно-наслідковий зв`язок між смертю ОСОБА_6 та даними дефектами.

Кандидатом медичних наук, доцентом кафедри анестезіології та інтенсивної терапії Національного університету охорони здоров`я України імені П.Л. Шупика ОСОБА_10 , як експертом з питань в галузі судово-медичної експертизи, була надана експертна оцінка висновку експерта №031-20-2021 Київського КБСМЕ від 01 листопада 2021 року. За результатами проведеного вивчення судово-медичної документації, щодо надання медичної допомоги ОСОБА_6 , 1975 року народження зроблено, зокрема, висновок про те, що основною причиною смерті пацієнта слід вважати постреанімаційну хворобу на фоні рефлекторної зупинки серцевої діяльності на тлі гіпоксії з наступними ускладненнями постреанімаційної хвороби, є саме набряку-набухання головного мозку. Прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями лікаря-анестезіолога ОСОБА_5 експерт не вбачає. При цьому зазначено на те, що про кваліфікованість анестезіолога ОСОБА_5 свідчать і успішні реанімаційні заходи, які дозволили реанімувати ОСОБА_6 після зупинки кровообігу.

З висновку експертів з питань в галузі судово-медичної експертизи Центру судово-медичних послуг «МіБі-Лекс», оформленого 09 лютого 2022 року, вбачається, що смерть ОСОБА_6 настала внаслідок гострої форми ішемічної хвороби серця. Прямий причинно-наслідковий зв`язок між діями (бездіяльністю) лікаря-анестезіолога ОСОБА_5 та смертю ОСОБА_6 відсутній, оскільки смерть останнього настала від гострої форми ішемічної хвороби серця, а наявність стану асфіксії, як вказано у висновку експерта №031-20-21 Київського КБСМЕ від 01 листопада 2021 року під час проведення медичних маніпуляцій 09 квітня 2019 року у ОСОБА_6 не доведена об`єктивними судово-медичними та клінічними даними. Зауважено на те, що у висновку експерта №031-20-21 Київського КБСМЕ від 01 листопада 2021 року медичні дані з медичної карти стаціонарного хворого наведено не в повній мірі, а фрагментарно, що не відповідає п. 24 Правил проведення комісійних судово-медичних експертиз в бюро судово-медичної експертизи (наказ МОЗ України від 17 січня 1995 року №6), згідно якого «При проведенні експертизи зі справи про притягнення медичних працівників до кримінальної відповідальності за «професійні правопорушення» в протокольній частині повинні бути детально викладені дані всіх наявних медичних документів…». Таким чином, висновок експерта №031-20-21 Київського КБСМЕ від 01 листопада 2021 року не відповідає нормативним документам, які регламентують даний вид експертної діяльності.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з частинами першою, другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вказано, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було внаслідок джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

За змістом статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні права власності, настанні інших негативних наслідків.

Таким чином, цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини особи, яка завдала шкоду (завдавача шкоди). Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди, її розмір, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між ними.

Згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з тих підстав, що вина лікарів щодо неналежного надання чоловікові позивачки медичної допомоги, що призвело до його смерті, не встановлена вироком суду у межах кримінального провадження, а суд, розглядаючи справу в порядку цивільного судочинства, не має права встановлювати вину лікарів у скоєнні злочину. На підтвердження своїх вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди позивач не надав суду належних і допустимих доказів прийняття відповідними органами преюдиційних рішень, якими було б встановлено незаконність дій чи бездіяльності працівників вказаної установи.

З таким висновком погодився й суд апеляційної інстанції.

Проте з таким висновком судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, провадження № 12-199гс18, Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого і держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Отже, стверджуючи про необхідність попереднього судового рішення або рішення іншого компетентного органу, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійсненні кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди, суди не врахували, що спірні деліктні правовідносини виникли через дії, які не опосередковуються регулюванням КПК України, а регулюються нормами цивільного законодавства.

Висновки судів про те, що позивачами не доведено, що між діями або бездіяльністю лікарів відповідача у справі та смертю ОСОБА_6 наявний причинно-наслідковий зв`язок є передчасними, з огляду на наступне.

Так, як на підставу своїх вимог позивачі посилалися на висновок експертизи Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 031-20-21 від 01 листопада 2021 року, проведеної в рамках кримінального провадження, станом на 11 год 45 хв 09 квітня 2019 року, який вказував на протиправність дій медичних працівників відповідача.

Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Якщо експертиза, яка проведена у кримінальному провадженні, містить інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, то незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений, така експертиза може бути допустимим доказом.

Висновки, підготовлені у рамках кримінального провадження особами, які є атестованими судовими експертами, відповідають положенням статті 102 ЦПК України.

Колегія суддів зауважує, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі є допустимим і достовірним доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його, що, в свою чергу, узгоджується із правовими висновками Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц (провадження № 61-32980св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 (провадження № 61-8732св20), від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 (провадження № 61-10929св20) та від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18 (провадження № 61-15236св20), від 04 червня 2025 року у справі № 309/3659/21 (провадження № 61-3329св25).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили із того, що наданий представником позивачів висновок експертного дослідження експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 031-20-21 від 01 листопада 2021 року, станом на 11-45 09 квітня 2019 року не може слугувати достатнім та беззаперечним доказом на підтвердження вини лікарів КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» у заподіянні шкоди здоров`ю ОСОБА_6 , так само як і щодо існування безпосереднього причинного зв`язку між їх діями та смертю останнього.

Судами попередніх інстанцій досліджено зазначений висновок експерта та надано перевагу висновку експерта від 09 лютого 2022 року, з якого вбачається, що смерть ОСОБА_6 настала внаслідок гострої форми ішемічної хвороби серця. Прямий причинно-наслідковий зв`язок між діями (бездіяльністю) лікаря-анестезіолога ОСОБА_5 та смертю ОСОБА_6 відсутній, оскільки смерть останнього настала від гострої форми ішемічної хвороби серця.

Крім того, судові рішення не містять висновків щодо оцінки висновку Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації від 17 жовтня 2019 року стосовно надання медичної допомоги ОСОБА_6 , який містить оцінку якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування ОСОБА_6 .

Отже, суди не дослідили подані позивачем докази на підтвердження заявлених у справи вимог у сукупності з іншими доказами, тобто розглянули справу однобоко, з порушенням процесуального закону та засад рівності сторін.

При цьому, слід зазначити, що Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 344/3764/21 звернув увагу на специфіку тягаря доказування у справах щодо надання медичних послуг, вказавши, що з урахуванням принципу розумності, пацієнту, який звернувся до суду за захистом порушених прав, що полягають у завданні шкоди здоров`ю, слід тільки вказати на порушення, а далі тягар доказування покладається на медичну установу чи на лікаря. При цьому вказане не призводить до порушення принципу диспозитивності судового процесу, а навпаки слугує для забезпечення процесуальної рівності сторін».

Відповідно до пунктів 1 і 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції, а суд першої інстанції належним чином не встановив фактичні обставини справи та не оцінив докази у справі, суд апеляційної інстанції не усунув допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, тому ухвалені судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими.

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є обґрунтованою, судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій необхідно скасувати, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки справа направляється на новий розгляд, суд касаційної інстанції не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , подану адвокатом Мкртичевою Мариною Ігорівною, задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов