Справа № 952/391/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.01.2026 Зачепилівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Яценка Є.І.,

за участю секретаря судового засідання Ніколенко Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с. Зачепилівка Харківської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" звернулось до Зачепилівського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_1 в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Договором позики № 7353919 в розмірі 14 887,50 грн., та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 04 травня 2024 року між ТОВ « Маніфою» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 7353919. На підставі зазначеного договору позики позичальнику перераховано грошові кошти в якості кредиту на умовах строковості, поворотності та оплатності. Свої зобов`язання за договором позики ОСОБА_1 не виконував, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у загальному розмірі 14 887,50 грн.

11 січня 2024 року між ТОВ « Маніфою» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 11-01/2020, відповідно до якого ТОВ « Маніфа» передало ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», а ТОВ «Фінансова компанія «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» прийняло належні ТОВ « Маніфа » права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними в реєстрі боржників.

Відповідно до реєстру боржників ТОВ «Фінансова компанія «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 7353919 у загальному розмірі 14 887,50 грн.

Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду.

26.11.2025 року представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Зіненко А.О. подано до суду відзив на позовну заяву в якому вона заперечує проти позову та просить суд відмовити в задоволенні в повному обсязі.

В обгрунтування відзиву на позовну заяву представник відповідача зазначає, що, позивач посилається на те, що 04.05.2024 року між ТОВ « МАНІФОЮ» та ОСОБА_1 укладений Договір позики № 7353919, відповідно до умов якого відповідачу було надано грошові кошти в розмірі 5 000, 00 грн., на умовах визначених кредитним договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом на умовах та в строки/ терміни, що визначені Договором. Кредитний договір укладено в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно- телекомунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток. Позивач також зазначає, що на виконання зазначених вимог, позичальнику було надано наступний одноразовий ідентифікатор, для підписання Договору позики № 7353919 від 04.05.2024 року, і для підтвердження ознайомлення з правилами та інших супутніх документів.

Відповідно до умов Кредитного договору Кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту 5000,00 грн., строк кредитування 66 дні до 09.07.2024 року; акційний відсоток 0,97500%; базовий відсоток за кредитом 1,50000%, денна процентна ставка 0,35000%.

Посилаючись на невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, позивач зазначає про наявність у останнього заборгованості у розмірі 14 887,50 грн., а саме: 5000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 4 950 грн. сума заборгованості за процентами за користування позикою; 4 937,50 грн. сума заборгованості за процентами на прострочену позику.

Так, позивачем не надано жодних доказів про ідентифікацію позичальника, як ОСОБА_1 шляхом направлення та телефонний номер одноразового ідентифікатора визначеного Законом України « Про електронну комерцію» та перебування цього номера у його користуванні.

Підтвердження того, що відповідач заходив на сайт товариства та вводив електронне підтвердження пароль, який повинен був бути відправлений на його номер телефону, відсутнє.

В матеріалах справи також відсутні докази, які б підтверджували надіслання ідентифікатора на номер мобільного телефону саме відповідача.

Також відсутні докази, які б достеменно підтверджували, що саме ОСОБА_1 створив заявку на отримання кредиту, пройшов, верифікацію, саме на належний йому номер мобільного телефону надійшов одноразовий ідентифікатор.

Крім того, позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що договір позики № 7353919 від 04.05.2024 року було підписано саме відповідачем ОСОБА_1 та перераховано йому такі кредитні кошти. Зазначені докази а матеріалах справи відсутні.

За встановлених обставин, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у відповідача виникло зобов`язання до договором позики № 7353919 від 04.05.2024 року.

Обов`язком із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у процесі, із збиранням та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обгрунтованою ( постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року № 904/1071/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування, передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.

Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує ( концепція негативного доказу) , оскільки та такого підходу принцип змагальності втрачає сенс ( пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Щодо факту зарахування кредитних коштів та факту користування такими коштами.

Відповідно до пункту 1 статті 13 Закону України « Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно- правових актів Націнального банку України».

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.

Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону України « Про електронну комерцію» продавець ( виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку.

Закон є спеціальним нормативно- правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин.

В силу положень ч.2 ст.41, ст. 49 Закону України « Про платіжні послуги» передбачено, що ініціювання платіжної операції здійснюється шляхом :

1)надання ініціатором платіжної інструкції надавачу платіжних послуг, в якому відкрито його рахунок;

2)надання надавачем платіжних послуг з ініціювання платіжної операції платіжної інструкції платника надавачу платіжних послуг з обслуговування рахунку платника на підставі наданої платником цьому надавачу платіжних послуг з ініціювання платіжної операції згоди на ініціювання такої платіжної операції;

3)надання платником платіжної інструкції та готівкових коштів для виконання платіжної операції, у тому числі за допомогою платіжного пристрою;

4)використання користувачем платіжного інструменту для виконання платіжної операції;

5)надання платником, що є власником електронних грошей, платіжної інструкції, у тому числі шляхом використання платіжного інструменту, емітенту електронних грошей щодо виконання платіжної операції з використанням електронних грошей;

6)надання користувачем платіжної інструкції відповідному учаснику платіжної системи, у тому числі шляхом використання певного платіжного інструменту, в порядку, визначеному правилами цієї платіжної системи.

Платіжна операція вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі.

Платіжна операція з використанням електронних грошей вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на електронний гаманець отримувача.

Позивачем у підтвердження заявлених вимог про стягнення заборгованості за договором позики № 7353919 від 04.05.2024 року, не долучено документу, передбаченого ст.ст. 41,49 Закону України « Про платіжні послуги», ст.13 Закону України « Про електронну комерцію«, які підтверджують зарахування коштів на рахунок відповідача, а також, те, що такий переказ є завершеним.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження виконання обов`язку кредитора щодо переказу кредитних коштів відповідачу, позивачем надано лист ТОВ « Універсальні платіжні рішення», у якому міститься інформація , що між ТОВ « Маніфою» та ТОВ « УПР» укладено договір на переказ коштів ФК-П-20/05-05 від 2020-07-08 за яким 04-05=2024 року об 11:11:23 год., було успішно прийнято платіж на суму 5 000 грн., маска картки НОМЕР_1 за призначенням платежу: зарахування 5000 грн., на платіжну картку НОМЕР_1 .

Однак, вказаний лист не містить дати, номеру, підпису та печатки відповідальної особи банку та містить інформацію лише про перерахування коштів на номер картки, який зазначено неповно, у такому листі не вказується отримувач, а із вказаного призначення неможливо встановити, що 5000 грн., є коштами за договором позики № 7353919 від 04.05.2024 року.

Тобто доказів про відкриття рахунку та емітування цієї картки на ім`я ОСОБА_1 , позивачем не надано.

Отже достеменно, не спираючись на припущення, за відсутності належних та достатніх доказів, не можливо встановити перерахування коштів позивача саме відповідачу.

Таким чином, матеріали справи не містять належних доказів, підтверджуючих виконання кредитором ТОВ « Маніфою» умов договору позики № 7353919 від 04.05.2024 року щодо здійснення безготівкового переказу грошової суми на банківський рахунок позичальника шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу.

Крім того, матеріали справи не містять даних, підтверджуючих належність електронного платіжного засобу, реквізити якого неповно зазначені у тексті Договору, саме ОСОБА_1 . Позивачем не долучено ані виписки з банківського рахунку, ані заявки відповідача на оформлення кредиту, в якій би могли міститися повна інформація про належний банківський рахунок відповідача.

Отже, надані ТОВ « ФК « ЄАПБ» докази на доведення викладених у позовній заяві обставин та аргументів, як окремо так і у їх сукупності, не відповідають критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності, та достеменно не підтверджують здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів саме відповідачу, що саме відповідач отримав кредитні кошти, в подальшому порушив обов`язок із їх повернення, тобто не виконував, або неналежним чином виконував умови договору позики № 7353919 від 04.05.2024 року.

Відтак, з огляду на докази, наявні в матеріалах справи не має можливості ідентифікувати належність електронного платіжного засобу відповідачу, оскільки повної інформації щодо номеру банківської картки або ж номера банківського рахунку відповідача матеріали справи не містять. Також позивачем не додано до позовної заяви і доказів існування будь яких правовідносин між ТОВ « Маніфою» та ТОВ « Універсальні платіжні рішення», яке начебто здійснило переказ коштів на рахунок відповідача від імені кредитора. Договір про переказ коштів ФК-П-20/05-05 від 2020-07-08 вказаний у листі ТОВ « УПР» у матеріалах справи відсутній, що позбавляє можливості пересвідчитись у його існуванні.

Долучений лист ТОВ « УПР» про перерахування коштів відповідачу на підставі Договору про переказ коштів ФК-П-20/05-05 від 2020-07-08, не може бути достатнім доказом отримання відповідачем кредиту. В даному листі відсутня інформація, що підтверджує перерахування коштів на банківський рахунок, що безспірно належить відповідачу. Всі банківські картки зазначені неповністю, а тому такий лист, не може бути належним та достовірним доказом виконання кредитного договору.

За таких обставин позивачем не доведено належними та допустимими доказами виконання обов`язку щодо переказу кредитних коштів відповідачу на його рахунок.

Належними доказами, які підтверджують перерахування відповідачу певної суми від кредитодавця можуть бути виключно первинні документи, яких позивач не надав.

Наданий позивачем розрахунок само по собі не є належним та допустимим доказом наявності заборгованості та її розмір за договором, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, підтвердження отримання останнім кредитних коштів відповідно до укладеного договору позивачем не надано.

Розрахунок є виключно внутрішнім документом банку, підготовленим його працівниками, та відображає односторонню арифметичну калькуляцію позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача.

Указане узгоджується з постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18.

Щодо зміни кредитора у зобов`язанні.

Позивач посилається, що отримав право грошової вимоги до відповідача за договором факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024 року, укладеного між ТОВ « ФК « ЄАПБ» та ТОВ « Маніфою».

Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі, і на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином.

Дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17, та від 18.10.2018 у справі № 910/11965/16.

Встановлюючи дійсність майбутньої вимоги, що переходить до нового кредитора, необхідно з`ясувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц.

Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі.

Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід прав. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.

Так, позивач в обгрунтування свого права на стягнення заборгованості за договором позики № 7353919 від 04.05.2024 року посилався на те, що він набув відповідне право вимоги 11.01.2024 року, на підставі Договору факторингу № 11-01/2024 укладеним між ним та ТОВ « Маніфою». Так, правовідносини за договором позики № 7353919 між ТОВ « Маніфою» та відповідачем начебто виникли від 04.05.2024 року, тобто на 4 місяці пізніше ніж було укладено договір факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024 року, у якому предмет договору не індивідуалізовано належним чином, а отже на час укладання доаного договору у ТОВ « ФК « ЄАПБ» , було відсутнє право вимоги до відповідача за зазначеним вище кредитним договором.

Тобто, на момент укладення договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024 року ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником.

Так, Верховний Суд у своїй постанові від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17 вказав на те, що підставою заміни учасника процесуальних правовідносин є факт набуття таким учасником відповідних прав, у даному випадку кредитора, у матеріальних правовідносинах. Натомість, передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином.

При цьому, чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу.

З огляду на викладене ТОВ « ФК « ЄАПБ» не довело порушення його прав з боку відповідача на наявності у нього права звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики № 7353919 від 04.05.2024 року, який укладений після відступлення ТОВ « Маніфою» права вимоги за кредитними договорами на користь ТОВ « ФК « ЄАПБ», оскільки ТОВ « Маніфою» не мало права відступлення права вимоги, якою вони не володіли ( на момент її відступлення).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, та постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19 та від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, Верховний Суд вказав, що для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/ врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно- правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Так, у постановах від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21, та від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 Верховний Суд вказав, що відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного ( цивільного) права ( інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

Крім того, Верховний Суд у своїх постановах від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 та від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 вказав на те, що приватно- правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належить: необгрунтованість позовних вимог ( встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/ інтересу; сплив позовної давності.

Зазначене свідчить, що позивач у справі не довів порушення саме його прав внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за договором позики № 7353919 від 04.05.2024 року. Ухвалою Зачепилівського районного суду Харківської області від 10.06.2025 року відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

У судове засідання представник позивача не з`явився, в позовній заяві позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив розглядати справу за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Зіненко А.О. в судове засідання не з`явилися, надали відзив на позовну заяву просили розгляд справи проводити без їхньої участі, заперечують щодо задоволення позовних вимоги в повному обсязі з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив такі фактичні обставини та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що 04 травня 2024 року між ТОВ « Маніфою» та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір позики № 7353919. На підставі зазначеного договору позики позичальнику перераховано грошові кошти в якості кредиту на умовах строковості, поворотності та оплатності. Свої зобов`язання за договором позики відповідач ОСОБА_1 не виконував, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у загальному розмірі 14 887,50 грн.

11 січня 2024 року між ТОВ « Маніфою» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 11-01/2020, відповідно до якого ТОВ « Маніфа» передало ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», а ТОВ «Фінансова компанія «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» прийняло належні ТОВ « Маніфа » права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними в реєстрі боржників.

Відповідно до реєстру боржників ТОВ «Фінансова компанія «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за договором позики № 7353919 у загальному розмірі 14 887,50 грн.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (утому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до п.5 ч.1ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно з ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно- комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису ( факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається нарівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За приписами частини 1статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1ст. 519 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 1077 ЦПК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до приписів ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно сталої практики Верховного Суду, доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 02 листопада 2021 року № 905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі № 2221/2373/12).

За вимогами частин 1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1ст. 89 ЦПК України).

Жодних доказів на підтвердження отримання відповідачем грошових коштів за Договором позики № 7353919 в розмірі 5000 грн. шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника, матеріали справи не містять.

Наданий розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує отримання відповідачем грошових коштів, користування ними, а отже не є належним та достатнім доказом наявності заборгованості та її розмір.

Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року по справі № 916/2040/20).

ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не довело отримання відповідачем грошових коштів за Договором позики № 7353919 та порушення його прав з боку відповідача ОСОБА_1 .

Так само, суду не надано жодних належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження факту набуття ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги до боржника ОСОБА_1 за зазначеним договором факторингу, а саме відповідних Реєстрів боржників, підписаних сторонами, які відповідно до умов договорів факторингу є невід`ємною їх частиною.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів».

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судові витрати на відповідача не покладаються.

На підставі викладеного, керуючись ст.4,6,7,12,13,19,80,81,141,223,247,258,259,263-265,274-279 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором позики - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.І. Яценко