ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/807/292/26
Головуючий в 1-й інстанції Галущенко Ю.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.,
секретарОстащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Тивоненка Данила Руслановича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2025 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 16 жовтня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення від сплати заборгованості по аліментам,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Тивоненка Д.Р., через систему «Електронний суд», звернувся до суду із вказаною позовною заявою, уточненою 03.02.2025, за змістом якої просив звільнити ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментам за період з 01.02.2019 року по 30.09.2022 року в сумі 406 599,94 грн., що стягуються з нього на користь ОСОБА_2 в рамках виконавчого провадження № 66757047, відкритого 09.09.2021, що перебуває в провадженні Центрального ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі виконавчого листа, виданого 06.09.2021 року Шевченківським районним судом міста Запоріжжя у справі 336/1282/19, на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 26 лютого 2019 року до досягнення старшою дитиною повноліття, а також стягнути судові витрати. Позов обґрунтовано тим, що з лютого 2019 року по травень 2019 року сторони разом з неповнолітніми дітьми ще проживали разом однією сім`єю, а з червня 2019 року по вересень 2022 року спільні діти сторін проживали у батьків відповідачки на непідконтрольній Україні території, а саме в селі Широке Веселівського району Запорізької області, яке є тимчасово окупованою територією. В зазначений період відповідачка не проживала разом з дітьми, постійно мешкала та працювала в м. Запоріжжі, відтак у позивача був відсутній обов`язок сплачувати аліменти, які, на думку позивача, витрачалися не на утримання дітей.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Тивоненка Данила Руслановича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що рішення суду прийнято внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, не вірно надано оцінку доказам, не застосовано до спірних правовідносин ч.2 ст.197 СК України, а також висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.10.2013, який було розірвано 30.05.2019 рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/1283/19.

Сторони мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане 15.04.2014 Шевченківським відділом ДРАЦС РС ЗМУЮ, актовий запис 447), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане 16.04.2015 Шевченківським відділом ДРАЦС РС ЗМУЮ, актовий запис 435), та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , видане 16.04.2015 Шевченківським відділом ДРАЦС РС ЗМУЮ, актовий запис 436).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2021 у справі № 336/1282/19, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 10.08.2021, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 26 лютого 2019 року до досягнення старшою дитиною повноліття. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про визначення місця проживання дітей залишено без задоволення.

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Хупавченко Н.Ю. від 09.09.2021 відкрито виконавче провадження (ВП № 66757047) на підставі виконавчого листа № 336/1282/19, виданого 06.09.2021 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, який складений державним виконавцем Центрального ВДВС у місті Запоріжжі ПМУ МЮ (м. Одеса) Тішиною І.В., станом на 31.05.2024 ОСОБА_1 мав заборгованість зі сплати аліментів за період з лютого 2019 року по травень 2024 року у розмірі 173 318,48 грн.

Також, відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем Центрального ВДВС у місті Запоріжжі ПМУ МЮ (м. Одеса) Кабаченко Ю.Ю., станом на 11.02.2025 заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів за період з лютого 2019 року по грудень 2024 року складала 134 161,44 грн.

Розрахунки здійснено виходячи з утримання 1/2 частини доходу боржника, як це визначено рішенням суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач є працездатними та офіційно працевлаштованими, обидва працюють в ПАТ «Мотор Січ» в м. Запоріжжі та отримують регулярний дохід.

27.08.2019 позивачем ОСОБА_1 була придбана у власність 1/3 частина житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 27.08.2019, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Пянтковською О.Г. та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (номер витягу 178810169, дата формування 27.08.2019).

Відмовляючи у задоволенні вимог позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилася за період з лютого 2019 року по вересень 2022 року, враховуючи перебування сторін у шлюбі з лютого 2019 року по травень 2019 року, а також тимчасове проживання дітей з червня 2019 року по вересень 2022 року разом з батьками відповідачки, оскільки дана обставина не є такою, що має істотне значення та у зв`язку із ненаданням позивачем належних доказів на підтвердження свої вимог.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 180 СК України регламентовано, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Указаною нормою права імперативно встановлено право власності дитини на аліменти, які отримуються на неї одним із батьків, та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Відповідно до статті 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Зазначена норма не встановлює вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення.

Предметом позову у даній справі є звільнення позивача від сплати аліментів за період з лютого 2019 року по вересень 2022 року з підстав того, що з лютого 2019 року по травень 2019 року сторони разом з неповнолітніми дітьми проживали разом однією сім`єю, а з червня 2019 року по вересень 2022 року спільні діти сторін проживали у батьків відповідачки на непідконтрольній Україні території, а саме в селі Широке Веселівського району Запорізької області, яке є тимчасово окупованою територією.

Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Отже, за змістом вказаної норми права особа, з якої за рішенням суду стягнуто періодичні платежі, у випадку зміни будь-яких обставин, що впливають на її обов`язок щодо сплати таких платежів, у тому числі щодо припинення такого обов`язку, може звернутися із відповідним позовом.

Частиною восьмою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Заявник вправі звернутися до суду із заявою щодо розміру, способу виконання рішення суду зі сплати аліментів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2021 у справі № 336/1282/19, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 10.08.2021, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 26 лютого 2019 року до досягнення старшою дитиною повноліття. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про визначення місця проживання дітей залишено без задоволення.

Враховуючи, що рішення про стягнення аліментів було ухвалено 17.05.2021 та переглянуто судом апеляційної інстанції 10.08.2021, доводи ОСОБА_1 про відсутність підстав для стягнення аліментів за період з лютого 2019 року по травень 2021 року, вже були предметом розгляду, як суду першої, так і апеляційної інстанції.

Позивачем у справі не доведено нецільове використання ОСОБА_2 отриманих від позивача аліментів на утримання дітей, як і не доведено проживання дітей у вказаний період з позивачем, що виключало б правомірність отримання виплат відповідачем у справі.

Як вірно виснував суд першої інстанції, позивачем не надано доказів на підтвердження існування обставин, що мають істотне значення, які б могли бути підставою для часткового звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, що за рішенням суду стягнуті з нього на користь дітей: ОСОБА_3 , 2014 р.н., ОСОБА_4 , 2015 р.н. та ОСОБА_5 , 2015 р.н. Апеляційна скарга також не містить посилання на такі докази.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Тивоненка Данила Руслановича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 28 січня 2026 року.

Головуючий С.В. Кухар

Судді: І. В. Кочеткова

Г.С. Подліянова