Номер провадження: 22-ц/813/512/26
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

18.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 - адвоката Яковлевої Д.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Яковлевої Діани Віталіївни про відвід судді Одеського апеляційного суду Драгомерецького М.М. по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Яковлева Діана Віталіївна, на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2025 року про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В:

22 жовтня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21 листопада 2021 року між ним та відповідачкою було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого, позивач надав відповідачці позику у розмірі 1 700 000 доларів США, а відповідачка, в свою чергу, зобов`язалась повернути вказану грошову суму у строк до 21 листопада 2022 року. У разі недотримання визначених умов відповідачка зобов`язалась виплатити пеню в розмірі п`яти відсотків від запозиченої суми.

12 серпня 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в обґрунтування якої зазначено, що враховуючи значну суму боргу та ризик того, що відповідачка може відчужити належне їй нерухоме майно, що ускладнить або унеможливить виконання майбутнього рішення суду. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачці належать чотири об`єкти нерухомості в м. Одесі, загальна оціночна вартість яких складає 76 165 502,70 грн, що співмірно із заявленими позовними вимогами. На думку позивача, накладення арешту на це майно є обґрунтованим і співмірним заходом, який не обмежує володіння відповідачем, а лише унеможливлює розпорядження ним, слугуючи гарантією для реального виконання рішення суду. Позивач просить суд накласти арешт на вказані об`єкти нерухомого майна, посилаючись на статті 149, 150 ЦПК України та практику Верховного Суду, що підтверджують право суду на застосування таких заходів для захисту інтересів позивача.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2025 року задоволено заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомого майна, а саме:

- квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа: 138.6 кв.м, житлова площа 72.3 кв.м, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 2-1013 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- домоволодіння (житловий будинок, літ «А»), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 746.4 кв.м, житлова площа 75.9 кв.м, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 2-1018, виданий 03.07.2018 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- земельну ділянку, кадастровий номер: :36:009:0023, площею: 0.1434 га, яка знаходиться за адресеою: АДРЕСА_3 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 2-1023, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- квартиру АДРЕСА_4 , загальна площа: 72,6 кв.м, житлова площа 56.9 кв.м, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №2943 від 06.10.2005, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 11955923).

Не погодившись із вищезазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Яковлева Д.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2025 року та відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом вимог матеріального та процесуального права.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду від 02.09.2025 визначено склад суду для розгляду даної справи, а саме: головуючий суддя Драгомерецький М.М., судді учасники колегії: Громік Р.Д., Сегеда С.М..

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Яковлева Д.В. на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2025 року про забезпечення позову.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

18 березня 2026 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Яковлевої Д.В. надійшла заява про відвід судді Одеського апеляційного суду Драгомерецького М.М. від розгляду даної справи, в обґрунтування якої зазначено, що обставини, що ставлять під сумнів неупередженість головуючого судді, стали відомі апелянту та його представнику 16 березня 2026 року після появи на вебсайті «Судова влада України» інформації про надходження апеляційної скарги сторони позивача на рішення суду по суті спору. Поява цієї інформації у поєднанні з уже відомою апелянту процесуальною історією справи дала підстави інакше оцінити попередні дії, пов`язані з неприйняттям відмови від апеляційної скарги, перепризначенням засідань, утриманням матеріалів окремих апеляційних проваджень за тим самим складом суду та збереженням попередньої прив`язки справи, що унеможливило її передачу на інший склад суду в порядку авторозподілу.

Також зазначено, що підстави заявлення відводу розкриваються через процесуальну історію справи №522/18497/24 та послідовність дій, у межах якої рух матеріалів окремих апеляційних проваджень набув для апелянта значення обставини, що прямо впливає на оцінку безсторонності головуючого. Зокрема, 02.09.2025 до Одеського апеляційного суду була подана апеляційна скарга на ухвалу про накладення арешту на майно. Ця апеляційна скарга відповідача, яка наразі розглядається у провадженні №22-ц/813/512/26, тривалий час залишалася без розгляду. І саме її процесуальний стан надалі став тією обставиною, через яку всі наступні апеляційні матеріали у межах справи почали передаватися тому самому складу суду. Наприклад, коли 18.12.2025 до апеляційного суду надійшла інша апеляційна скарга, а сааме скарга сторони позивача на ухвалу про призначення судової експертизи, - апеляційна скарга відповідача на арешт, подана ще 02.09.2025 , продовжувала перебувати без вирішення, що вже саме по собі створювало для сторони відповідача стан процесуальної невизначеності. У зв`язку із цим, 24.12.2025 представником відповідача було поставлено питання про повторний автоматизований розподіл у новому провадженні та подано заяву, зміст якої зводився до того, що за наявності ще нерозглянутої з вересня 2025 року апеляційної скарги відповідача на арешт передача ще однієї апеляційної скарги тому самому складу суду означає фактичне накопичення матеріалів без зрозумілого строку їх розгляду. Вже тоді стороною відповідача наголошувала на абсурдності ситуації, за якої одна апеляційна скарга місяцями залишається без руху, а нова апеляційна скарга, подана з очевидними недоліками, так само передається тому ж складу суду, що лише поглиблює невизначеність щодо подальшого розвитку справи. Тим не менше, подальший перебіг подій не лише не усунув цих сумнівів, а й надав їм більш виразного змісту. Зокрема, у провадженні за апеляційною скаргою позивача на ухвалу про призначення експертизи №22-ц/813/3454/26 питання про подальший рух матеріалів тривалий час залишалося без належного процесуального вирішення. Представник відповідача був змушений неодноразово звертатися до суду із заявами та адвокатськими запитами, домагаючись бодай мінімальної визначеності щодо стану провадження. У підсумку саме після значної кількості окремих звернень (4 адвокатські запити та 5 окремих письмових звернень) судом було постановлено ухвалу про повернення апеляційної скарги позивачу у зв`язку з несплатою судового збору. Для сторони відповідача значення мало не лише саме це процесуальне рішення, а й те, скільки часу, зусиль і додаткових дій знадобилося для отримання результату, який за звичайного перебігу провадження мав бути очевидним значно раніше.

Паралельно з цим саме відповідач був змушений докладати окремих зусиль для того, щоб домогтися руху власної апеляційної скарги на ухвалу про арешт. Так, лише 26.01.2026 розгляд цієї скарги був призначений на 18.03.2026. Тобто апеляційна скарга відповідача, подана 02.09.2025, залишалася у провадженні того самого складу суду понад півроку, і через це особливу увагу привертає продемонстрована судом у подальшому можливість призначати засідання не з місячними проміжками, а з тижневими. Тим часом у суді першої інстанції справа продовжувала розглядатися по суті. Зокрема, 28.01.2026 Приморським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, а також окремо вирішено питання про скасування арешту. Таким чином, у зв`язку зі зміною процесуальної ситуації та відсутністю предмета вимог відповідач повідомив про це апеляційний суд і подав заяву про відмову від апеляційної скарги на арешт з мотивів недоцільності її подальшого розгляду. Після цього подана відповідачем відмова від апеляційної скарги двічі не була прийнята у спосіб, який припиняв би подальший рух провадження №22-ц/813/512/26, а судові засідання, призначені для вирішення цього питання, двічі перепризначалися у межах короткого проміжку часу. Унаслідок цього провадження №22-ц/813/512/26 продовжувало залишатися відкритим саме в той період, коли зберігалася процесуальна можливість подання апеляційної скарги позивача на рішення суду по суті спору.

За таких обставин апеляційна скарга позивача на рішення суду першої інстанції по суті спору, що надійшла до Одеського апеляційного суду в останній день строку на апеляційне оскарження, а саме 13.03.2026, була розподілена тому самому головуючому, судді Драгомерецькому М.М., оскільки провадження №22-ц/813/512/26, де відповідач через штучні перепони, створені судом, так і не зміг відмовитись від скарги, продовжувало перебувати у провадженні цього ж складу суду. Таким чином, сумнів у цій справі пов`язаний не з окремим процесуальним рішенням як таким, а з послідовністю дій, яка охоплює і порядок визначення складу суду, і фактичний контроль за рухом матеріалів, і затягування окремих процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 40 ЦПК України, питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі. Питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу.

Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Так, судове засідання по справі було призначено на 18 березня 2026 року, заяву про відвід судді представник ОСОБА_1 - адвокат Яковлева Д.В. подала до суду 18 березня 2026 року, що свідчить про те, що заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до призначеного судового засідання, у зв`язку з чим вона не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а вирішується судом, що розглядає справу, в порядку абз. 2 ч. 3 ст. 40 ЦПК України.

Заслухавши представника ОСОБА_1 - адвоката Яковлеву Д.В., яка підтримала заяву про відвід судді Драгомерецького М.М., колегія суддів прийшла до висновку, що заява задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року і являється частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Частина 7 пункт 1 статті 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачає, що суддя зобов`язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.

Однією із гарантій права учасника справи на незалежний, безсторонній і справедливий суд є право на відвід судді (колегії суддів). Проте, право на відвід не є абсолютним. В інакшому випадку воно перетвориться у свавільне обрання суддів для розгляду справи та спосіб процесуального зловживання, що суперечитиме інтересам інших учасників справи та суспільним інтересам загалом.

Відвід має бути обґрунтований посиланням на факти, які вказують на залежність, упередженість або необ`єктивність судді щодо сторін чи будь-кого з них. Лише за таких обставин відвід буде правомірним і убезпечить сторони від залежного, упередженого або необ`єктивного суду.

Відповідно до вимог ст. 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених ст. 37 ЦПК України.

До складу суду не можуть входити особи, які є членами сім`ї, родичами між собою чи родичами подружжя.

Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Суд, який розглядає справу має бути «безстороннім» в контексті ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Дослідивши питання безсторонності суддів з двох точок зору, Європейський Суд з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia), рішення від 28 листопада 2002 року, зазначив, що по-перше, йдеться про суб`єктивний підхід, для того щоб спробувати визначити переконання та особисту поведінку конкретного судді у конкретній обстановці.

Зокрема, суд не повинен суб`єктивно виявляти будь-яку упередженість або особисті переконання; особиста безсторонність судді не ставиться під сумнів, аж доки не буде доведено протилежне.

По-друге, слід застосувати об`єктивний підхід, метою якого є пересвідчитися, чи надає суд необхідні гарантії, щоб зняти з цього приводу можливість будь-якого правомірного сумніву (див.: «Білуха проти України» від 09 листопада 2006 року п.п. 49,54; «Бочан проти України» від 03 травня 2007 року, п. 66; «Агрокомплекс» проти України» від 06 жовтня 2011 року, п. 136; «Олександр Волков проти України» від 09 січня 2013 року, п.п. 103,107).

Крім того апеляційний суд зазначає, що згідно практики Європейського суду з прав людини, при оцінці безсторонності і неупередженості суду слід розмежовувати суб`єктивний та об`єктивний аспект. Так у справі «Гаусшильдт проти Данії», «Мироненко і Мартиненко проти України» зазначається, що наявність безсторонності, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. Щодо суб`єктивної складової даного поняття, то у справі «Гаусшильдт проти Данії» вказано, що потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Причому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу, в ході об`єктивної перевірки, має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі.

Дослідивши заяву про відвід, встановлено, що доводи представника ОСОБА_1 - адвоката Яковлевої Д.В. фактично зводяться до незгоди заявниці із процесуальними рішеннями судді під час апеляційного перегляду цивільної справи №522/18497/24, що не може бути підставою для відводу.

Прийняття процесуальних рішень суддею під час розгляду цивільної справи, в тому числі таких як призначення справи до розгляду, терміни відкладення справи на іншу дату не може свідчити про зацікавленість судді, оскільки є реалізацією суддями своїх процесуальних повноважень, що передбачені нормами процесуального законодавства України та направлені на здійснення повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи.

Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці виходить з того, що презумпція особистої неупередженості судді діє до тих пір, поки не доведено інше (справа «Білуха проти України» (Заява №33949/02) від 09.11.2006).

До заяви про відвід не додано жодного належного та допустимого доказу, на підставі якого можна було б зробити висновок про нібито упередженість судді Драгомерецького М.М. при розгляді даної цивільної справи.

Колегія суддів також не встановила обставин, які б об`єктивно свідчили про те, що суддя затягує чи безпідставно зволікає з розглядом даної справи.

Таким чином, розглянувши заяву про відвід судді, з точки зору національного закону, а саме ст. 36 ЦПК України, та в контексті ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини щодо безсторонності суду, враховуючи, що доводи заявниці щодо наявності обставин, що викликають сумнів в неупередженості та об`єктивності судді носять характер непідтверджених звинувачень, твердження заявника відповідно до положень ст. ст. 36-37 ЦПК України, не можуть бути підставою для відводу, тому в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Яковлевої Д.В. про відвід судді Одеського апеляційного суду Драгомерецького М.М. слід відмовити.

Керуючись ст. 40 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Яковлевої Діани Віталіївни про відвід судді Одеського апеляційного суду Драгомерецького М.М. - відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 30 березня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда