справа № 362/4548/16-ц
провадження № 2/362/7/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.04.26 року

Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Поповича О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кострубіцької Т.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Василькові за правилами загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Учасники справи, які взяли участь у судовому розгляді по суті:

позивачка ОСОБА_1 ;

представник позивачки адвокат Старіков Є.О.;

відповідач ОСОБА_2 ;

представник відповідача адвокат Бойко В.О.

Суд установив:

Суть і підстави позову, позиція сторін

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить:

- стягнути з ОСОБА_2 (далі відповідач) на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на садовий (дачний) будинок, загальною площею 94,9 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 753 820,00 грн.;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на рухоме майно, а саме: кухонні меблі, шафи-купе у кількості 3 шт., варочна поверхня, посудомийна машина, духова шафа, холодильник, бігова доріжка, телевізори у кількості 3 шт., кавоварка, пральна машина, стіл та стільці у кількості 4 шт., акваріум, душова кабінка, душова система, фільтр для води, бойлер, в розмірі 150 135,04 грн.

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати, а саме: витрати по сплаті судового збору в розмірі 11 103,20 грн., витрати на проведення оцінки будинку в розмірі 5 000,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 60 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачем ними було набуто майно, у поділі якого на даний час виникла необхідність, оскільки в добровільному порядку вони не дійшли згоди щодо його розподілу. Зокрема, зазначає, що їй, як колишній дружині відповідача, належить частка у розмірі 1/2 у праві спільної сумісної власності на будинок, який був побудований колишнім подружжям за час перебування у шлюбі спільними зусиллями та за спільні кошти, а також зазначає, що бажає відмовитися від своєї частки у праві спільної сумісної власності на будинок з одночасним стягненням з відповідача грошової компенсації вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на будинок. Окрім того, позивач вказує на те, що у період шлюбу подружжям за спільні кошти було придбане рухоме майно, яке також підлягає поділу.

Відповідач позов не визнав. У своїх запереченнях посилається на те, що спірне домоволодіння не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки знаходиться в незавершеному стані. Тоді як земельна ділянка, на якій воно розташоване, належить ОСОБА_3 (дитина відповідача від першого шлюбу) на підставі Договору дарування земельної ділянки від 02 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г.В. та зареєстрованого у реєстрі за номером №1245. Окрім того, відповідач зазначає, що будівництво домоволодіння та придбання рухомих речей, відбувалося виключно за грошові кошти ОСОБА_4 (матері відповідача), яка повністю фінансувала будівництво.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що у разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Також наголошує на тому, що ті факти, що земельна ділянка була придбана до шлюбу, і те що відповідач її подарував донці, не спростовують обставин спільного будівництва домоволодіння сторонами, яке здійснювалося у той час, коли вона перебувала у власності відповідача. Окрім того, вказує що долучені відповідачем копії виписок по банківським рахункам своєї матері жодним чином не корелюються з витратами на придбання будівельних матеріалів та надання будівельних та оздоблювальних послуг ані по змісту, ані по датам цих витрат.

Процедура

Ухвалою від 10 жовтня 2016 року (суддя Медведєв К.В.) суд відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 14 березня 2017 року (суддя Корнієнко С.В.) суд прийняв справу до свого провадження.

Ухвалою від 13 квітня 2018 року (суддя Корнієнко С.В.) суд зупинив провадження по справі до набрання чинності судовим рішенням у справі №758/13742/17-ц за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Управляюча компанія «Київбуд», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним, що перебуває в провадженні Подільського районного суду міста Києва.

Ухвалою від 15 вересня 2023 року (суддя Ковбель М.М.) суд відновив провадження, призначив справу до розгляду.

Ухвалою від 02 квітня 2025 року (суддя Попович О.В.) суд прийняв справу до свого провадження.

Ухвалою від 31 липня 2025 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті.

Вступна та резолютивна частини рішення оголошені 03 квітня 2026 року.

Встановлені судом фактичні обставини справи

19 грудня 2014 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2502.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року (справа №754/7518/17) шлюб між сторонами розірвано.

01 вересня 2010 року відповідачем укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г.В., зареєстрований у реєстрі за №3087.

Відповідно до пункту 1 зазначеного Договору, Продавець ( ОСОБА_7 ) продала, а відповідач купив земельну ділянку з цільовим призначенням - для ведення садівництва, площею 0,0460 га, кадастровий номер -01-007-1155, що розташована за адресою: Садовий масив «Глеваха-3», АДРЕСА_2 .

Вказану земельну ділянку відповідач передав безоплатно у власність ОСОБА_3 на підставі Договору дарування земельної ділянки від 02 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г.В. та зареєстрованого у реєстрі за номером №1245.

На зазначеній земельній ділянці побудоване домоволодіння: садовий (дачний) будинок, загальною площею 94,9 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією технічного паспорту від 03 серпня 2016 року, виготовленого на замовлення позивача.

Разом із тим, станом на час розгляду даної справи судом право власності на вказаний садовий (дачний) будинок у встановленому чинним законодавством порядку не оформлене.

Допитані у судовому засіданні свідки надали пояснення, відповідно до яких будівництво вказаного об`єкту нерухомого майно було розпочате до укладення шлюбу між сторонами.

З метою обладнання вказаного будинку між позивачем та ОСОБА_8 14 жовтня 2015 року було укладено два договори на виготовлення меблів, а саме: договір підряду на виготовлення меблів на суму 65 000,00 грн. (кухонні меблі); договір підряду на виготовлення меблів на суму 30 000,00 грн. (3 шафи-купе).

Судом встановлено, що договори підряду на виготовлення меблів від 14 жовтня 2015 року, укладені між позивачкою та ОСОБА_8 , були належним чином виконані як зі сторони виконавця, так і зі сторони замовника, якою здійснено повну оплату на загальну суму 95 000,00 грн.

Окрім того, сторонами у період шлюбу придбане рухоме майно, а саме: варильна поверхня, посудомийна машина, духова шафа, холодильник, бігова доріжка, телевізори у кількості 3 шт., кавоварка, пральна машина, стіл та стільці у кількості 4 шт., акваріум, ванна, душова кабінка, душова система, фільтр для води, бойлер та котел.

Відповідно до звіту ТОВ «Агентство Експертної оцінки» про оцінку майна від 19 серпня 2016 року сукупна ринкова вартість вищезазначеного рухомого майна у кількості 18 одиниць складає 205 270,08 грн. Загальна вартість сумісно набутого сторонами рухомого майна становить 300 270,08 грн.

Отже, між сторонами наявний спір щодо поділу спільної сумісної власності, яка складається з незавершеного будівництва садового (дачного) будинку та рухомого майна.

Нормативно-правове регулювання та мотиви суду

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та врегульовані положеннями Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та Сімейним кодексом України (далі СК України).

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини першої статті 63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України.

Так, за частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).

Аналогічні приписи закріплено у частині другій статті 372 ЦК України, відповідно до якої в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Положення частини п`ятої статті 71 СК України не вимагають обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження №61-37616св18).

Отже, спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, належить до поділу порівну, з урахуванням обставин справи, що мають істотне значення.

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (пункт 22 цієї ж Постанови Пленуму Верховного Суду України).

Так, позивач просить суд стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на садовий (дачний) будинок та грошову компенсацію вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на рухоме майно.

Щодо садового (дачного) будинку позивач зазначила, що такий об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

При цьому вказує, що будівництво його закінчено та він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але право власності на нього не оформлюється з вини відповідача.

Суд зазначає, що набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України.

За змістом частини другої вказаної статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Тоді як відповідно до частини третьої цієї ж статті до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 квітня 2023 року в справі № 511/2303/19).

Як встановлено судом, спірний об`єкт нерухомого майна на час розгляду справи не прийнятий в експлуатацію, отже право власності на таке нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту у сторін не виникло.

В такому випадку предметом спору між сторонами можуть бути лише матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва (створення майна).

Приписами частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Звертаючись до суду із вимогою про стягнення з відповідача грошової компенсації вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на садовий (дачний) будинок, позивач надала суду звіт про оцінку майна садового (дачного) будинку, яким визначено ринкову вартість садового (дачного) будинку, загальною площею 94,9 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 » в розмірі 1 507 640,00 грн.

Разом із тим, в матеріалах справи відсутні відомості щодо фактично використаних в процесі будівництва матеріалів та обладнання, а також їх дійсної вартості.

У ході розгляду справи клопотань про проведення відповідної експертизи від сторін не надходило.

Окрім того, у справі не заявлено вимог про визнання права власності на частину будівельних матеріалів, що були витрачені на будівництво спірного будинку, відповідно до частини третьої статті 331 ЦК України.

Виходячи з установлених обставин і вищенаведених норм матеріального права, враховуючи зазначені висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку, що правові підстави для визнання права спільної сумісної власності на спірне домоволодіння та стягнення з відповідача грошової компенсації вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на такий об`єкт відсутні, а тому в задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити.

Що стосується вимог позивача про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на рухоме майно, суд зазначає таке.

Так, з матеріалів справи встановлено, що під час перебування у шлюбі подружжя набуло у спільну сумісну власність рухоме майно, а саме: кухонні меблі, шафи-купе у кількості 3 шт., варильну поверхню, посудомийну машину, духову шафу, холодильник, бігову доріжку, телевізори у кількості 3 шт., кавоварку, пральну машину, стіл та стільці у кількості 4 шт., акваріум, ванну, душову кабінку, душову систему, фільтр для води, бойлер та котел.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Докази у справі відповідно до положень статті 89 ЦПК України оцінюються, окрім іншого, за принципом їх достатності і взаємного зв`язку у їх сукупності.

У справі, що переглядається, обставини щодо придбання рухомого майна у період шлюбу та за кошти спільного сімейного бюджету сторонами не оспорювалися. Крім того, сторони не мали спору щодо переліку майна, яке є об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Отже, суд доходить висновку, що презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу рухомого майна до спільного майна подружжя у даній справі відповідачем не спростовано.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування певних стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає відповідний розподіл та покладання тягаря доказування на сторони певним чином. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 757/15585/20.

Оскільки позивач наполягає на реальному поділі спірного майна, що знаходиться у відповідача, а відповідач не заперечив з приводу вказаних нею речей, таке рухоме майно підлягає поділу між сторонами.

Суд звертає увагу на те, що позивачем наданий суду експертний висновок, який містять оцінку вартості спірного майна. Окрім того, надані позивачем договори на виготовлення меблів також містять відомості про вартість виготовлених меблів.

З врахуванням обставин даної справи, дослідивши наявні у справі докази, надавши їм належну оцінку, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача грошової компенсації вартості 1/2 частки рухомого майна, набутого подружжям у шлюбі.

Керуючись статтями 264-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

1. Позов задовольнити частково.

2. У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 грошову компенсацію вартості 1/2 частки рухомого майна (кухонні меблі, шафи-купе у кількості 3 шт., варильна поверхня, посудомийна машина, духова шафа, холодильник, бігова доріжка, телевізори у кількості 3 шт., кавоварка, пральна машина, стіл та стільці у кількості 4 шт., акваріум, душова кабінка, душова система, фільтр для води, бойлер) у розмірі 150 135 (сто п`ятдесят тисяч сто тридцять п`ять) гривень 04 гривень.

3. В іншій частині позов залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення: 13 квітня 2026 року.

Суддя О.В. Попович