ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 березня 2026 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/106/24

Головуючий у першій інстанції Овсієнко Ю. К.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/21/26

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Онищенко О.І., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

учасники справи:

позивач: Головне управління Національної поліції в Чернігівській

області

відповідачі: ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 , від імені якого діють законні представники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ; ОСОБА_4 , від імені якої діють законні представники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 квітня 2025 року у справі за позовом Головного управління Національної поліції в Чернігівській області до ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 , від імені якого діють законні представники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ; ОСОБА_4 , від імені якої діють законні представники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року Головне управління Національної поліції в Чернігівській області звернулося до суду з даним позовом до відповідачів, в якому позивач просив визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Також позивач ставив питання про стягнення на його користь із відповідачів понесених судових витрат по сплаті судового збору. В обґрунтування вимог заявленого позову ГУНП в Чернігівській області вказувало, що 07.11.2015 року, відповідно до наказу ГУНП в Чернігівській області від 07.11.2015 року № 3 о/с, ОСОБА_1 було прийнято на службу до органів Національної поліції України. Наказом ГУНП в Чернігівській області від 17.07.2019 року № 1151, ОСОБА_1 було надано службове житло за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач зазначав, що вищезазначена квартира перебуває у державній власності ГУНП в Чернігівській області. Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 01.08.2019 року № 296, було затверджено спільні рішення адміністрацій і профспілкових комітетів підприємств, організацій, житлових комісій про виділення житлової площі та видано ордер ГУНП в Чернігівській області - Дудку Ю.М. на службову двокімнатну квартиру, житловою площею 33,0 кв. м., за адресою: АДРЕСА_2 . 05.08.2019 року виконавчий комітет Чернігівської міської ради видав ОСОБА_1 разом із його сім`єю: дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 , ордер на жиле приміщення № 49. 06.08.2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 були зареєстровані за вищевказаною адресою, на підставі службового ордеру на житло від 05.08.2019 року. 22.11.2019 року між ГУНП в Чернігівській області та ОСОБА_1 було укладено договір найму службового житла від 22.11.2019 року № 10/319. 28.07.2021 року ОСОБА_2 звернулася до Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і 30.07.2021 року малолітню дитину ОСОБА_4 , було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 . Наказом ГУНП в Чернігівській області від 13.06.2022 року № 489 старшого сержанта поліції ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, у вигляді звільнення зі служби в поліції за грубе порушення службової дисципліни, невиконання посадових (функціональних) обов`язків, недотримання вимог статей: 1, 5 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, статті 18 Закону України Про Національну поліцію, Присяги працівника поліції, в частині самоусунення з 25.02.2022 року від виконання службових обов`язків, як поліцейського, від захисту Українського народу, охорони прав і свобод людини, честі Держави в період дії правового режиму воєнного стану в Україні, зокрема, на території Чернігівської області, невиконання наказів керівництва ГУНП в Чернігівській області та Національної поліції України, а також самовільному залишенню, без будь-якого погодження із керівництвом, території дислокації підрозділу (місто Чернігів). Даний вид дисциплінарного стягнення реалізований наказом ГУНП в Чернігівській області від 28.06.2022 року №343 о/с, яким ОСОБА_1 з 29.06.2022 року було звільнено зі служби в поліції, за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України Про Національну поліцію. Вважаючи вищевказані накази ГУНП в Чернігівській області протиправними, а звільнення незаконним, ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідним адміністративним позовом. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.09.2022 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2023 року, по справі № 620/4715/22, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено повністю. За доводами позивача, ОСОБА_1 з 30.06.2022 року в службових (трудових) відносинах з ГУНП в Чернігівській області не перебуває та саме з цього моменту перестали існувати правові підстави для користування ним службовим житлом. 16.08.2023 року ГУНП в Чернігівській області направило на адресу ОСОБА_1 лист від 08.08.2023 року, із проханням виселитися зі службової квартири та на підставі актів приймання - передачі, повернути її власнику. 04.09.2023 року представник ОСОБА_1 на адресу ГУНП в Чернігівській області направив лист від 28.08.2023 року, у якому зазначив, що ОСОБА_1 з 06.01.2023 року проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. У вказаному листі представник ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_1 та члени його сім`ї не мають іншого місця проживання, окрім зазначеної службової квартири, і ОСОБА_1 на даний час, із наведенням відповідних обставин, не має можливості знайти інше житло та вжити заходів щодо виселення зі службової квартири. Позивач стверджує, що відповідачі із двома дітьми у добровільному порядку зі службового житла виселятися не бажають, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03.04 2025 року позов Головного управління Національної поліції в Чернігівській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнано такими, що втратили право користування службовим житлом - квартирою АДРЕСА_1 . Стягнуто у дольовому порядку із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ГУНП в Чернігівській області судовий збір у сумі 2 684 грн. 00 коп., по 1 342 грн. 00 коп., з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03.04 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог заявленого до них позову у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 03.04.2025 року є незаконним, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначають, що судом першої інстанції не враховано принципу пропорційності у справах про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, що є підставою для висновку про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини. За доводами апеляційної скарги, судом першої інстанції не розглядалося питання наявності у дітей права та можливості користування іншим жилим приміщенням. Апелянти стверджують, що органом опіки та піклування у даній справі не надано письмового висновку щодо правомірності позбавлення дітей житла. При цьому, ОСОБА_1 має стаж роботи в органах поліції більше 10 років, тому він та його члени сім`ї, на підставі статті 125 ЖК УРСР, не можуть бути виселені із службового жилого приміщення, без надання іншого жилого приміщення. Доводи апеляційної скарги вказують, що витягом із наказу ГУНП в Чернігівській області від 28.06.2022 року №343 о/е підтверджується, що стаж служби в поліції старшого сержанта поліції Дудка Ю.М., на день звільнення становить 20 років 1 місяць 6 днів, вислуга років служби в поліції для призначення пенсії - 20 років 1 місяць 6 днів. Апелянти звертають увагу, що Верховний Суд у постанові від 24.10.2014 року у справі №21-484а14 визначив правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Ліквідація УМВС, з одночасним створенням іншого органу ГУ НП, який буде виконувати повноваження (завдання) органу, що ліквідується, передбачає зобов`язання роботодавця (держави) вжити заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого у такий спосіб органу. Апелянти зазначають, що ГУ НП, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, є правонаступником УМВС (такий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25.06.2020 року у справі № 420/6852/18). Доводи апеляційної скарги вказують, що за колишніми працівниками міліції, у тому числі, пенсіонерами, а також членами їх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені Законом України Про національну поліцію. На думку апелянтів, виходячи з того, що органи УМВС було реорганізовано, із одночасним створенням ГУ НП в Чернігівській області, і при цьому, ОСОБА_1 був переатестований та призначений на службу у поліції, є помилковим висновок суду першої інстанції відносно того, що ОСОБА_1 пропрацював в ГУ НП в Чернігівській області з 07.11.2015 року по 29.06.2022 року. Апелянти звертають увагу, що ОСОБА_1 пропрацював в органах внутрішніх справ більше, як десять років, а саме: 20 років 1 місяць 6 днів по день звільнення - 29.06.2022 року, що виключає можливість виселення відповідачів, без надання іншого жилого приміщення. Апелянти стверджують, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі використовують службову квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , не за призначенням, а також на підтвердження того, що відповідачі у спірному житлі не проживають. За доводами апеляційної скарги, спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , є їх єдиним житлом, яка отримана ними у стані від будівельників, і тому вони мали проводити її облаштування протягом певного часу, за свій рахунок. Апелянти вказують, що даних обставин позивачем не спростовано, доказів наявності іншого житла у відповідачів на праві власності (користування) до суду не надано, і судом таких обставин не встановлено. Апелянти стверджують, що вирішуючи даний спір по суті, суд першої інстанції вказаних вище обставин не врахував, не встановив, чи дотримано принцип пропорційності при позбавленні відповідачів із дітьми житла, а саме, виселенні їх із займаної службової квартири, не прийняв до уваги стаж роботи ОСОБА_1 у органах внутрішніх справ, у зв`язку з чим, дійшов передчасного висновку про задоволення вимог заявленого позову.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Національної поліції в Чернігівській області просить відмовити у задоволенні поданої апеляційної скарги, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 03.04.2025 року.

В судовому засіданні апеляційного суду, представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Рябінін Д.Д. підтримав вимоги та доводи поданої апеляційної скарги та просив її задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду, представник Головного управління Національної поліції в Чернігівській області - Роєнко О.В. просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, а обґрунтоване рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03.04 2025 року - залишити без змін.

В судове засідання апеляційного суду відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явились.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що на підставі наказу ГУНП в Чернігівській області №3 о/с від 07.11.2015 року ОСОБА_1 з 07.11.2015 року був призначений на посаду водія відділення забезпечення автотранспортом ГУНП в Чернігівській області (а.с.8, том 1).

Відповідно до наказу ГУНП в Чернігівській області від 17.07.2019 року №1151, ОСОБА_1 на сім`ю із трьох осіб (він, дружина, син) надано службове житло за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12-14, том 1).

Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №173373483 від 11.07.2019 року, квартира АДРЕСА_1 , перебуває у державній власності, власник: Головне управління Національної поліції в Чернігівській області (а.с.17-18, том 1).

Об`єкт за адресою: АДРЕСА_2 , було включено до складу службового житла ГУНП в Чернігівській області, відповідно до наказу від 15.07.2019 року № 1131 (а.с.9, том 1).

Рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 01.08.2019 року №296 було затверджено спільні рішення адміністрацій і профспілкових комітетів підприємств, організацій, житлових комісій про виділення житлової площі, та видано ордер ГУНП в Чернігівській області Дудку Ю.М. на службову двокімнатну квартиру, житловою площею 33,0 кв. м., за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 19, 21, том 1).

Відповідно до довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 14.11.2023 №09-05/4505, 06.08.2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зареєстрували місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі службового ордеру на житло від 05.08.2019 року. 30.07.2021 року за вказаною адресою зареєстровано місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 за адресою зареєстрованого місця проживання батьків (а.с.20, том 1).

22.11.2019 року між ГУНП в Чернігівській області та ОСОБА_1 було укладено договір найму службового житлового приміщення №10/319 (а.с.23-29, том 1).

Відповідно до п. 4.1. вказаного договору, даний договір припиняє свою дію та вважається розірваним у випадках: - припинення службових (трудових) відносин між наймодавцем та наймачем з ініціативи наймодавця або за власним бажанням наймача з наступним виселенням наймача, членів його сім`ї або інших осіб, які проживають разом з ним із найманого службового приміщення без надання іншого жилого приміщення відповідно до положень статті 124 ЖК УРСР та Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в УРСР, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 №37; - передбачених частиною першою статті 116 Житлового кодексу УРСР.

Наказом ГУНП в Чернігівській області від 13.06.2022 року №489, старшого сержанта поліції ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції за грубе порушення службової дисципліни, невиконання посадових (функціональних) обов`язків, недотримання вимог статей 1, 5 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, статті 18 Закону України Про Національну поліцію, Присяги працівника поліції, у частині самоусунення з 25.02.2022 від виконання службових обов`язків, як поліцейського від захисту Українського народу, охорони прав і свобод людини, честі держави в період дії правового режиму воєнного стану в Україні, зокрема, на території Чернігівської області, невиконання наказів керівництва ГУНП в Чернігівській області та Національної поліції України, а також самовільному залишенню, без будь-якого погодження з керівництвом, території дислокації підрозділу (місто Чернігів) (а.с.30, том 1).

Наказом ГУНП в Чернігівській області від 28.06.2022 року №343 о/с, ОСОБА_1 з 29.06.2022 року було звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України Про Національну поліцію (а.с.31, том 1).

Листом від 08.08.2023 року № 1028/124/05/23-2023 ГУНП в Чернігівській області було запропоновано ОСОБА_1 у строк до 11.09.2023 року виселитись із займаної квартири та повернути на підставі актів приймання-передачі службову двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , у добровільному порядку (а.с.54, том 1).

За підписом адвоката Кашуби М.О. на адресу ГУНП в Чернігівській області 28.08.2023 року було направлено лист №411, у якому зазначено, що ОСОБА_1 з 06.01.2023 року проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. У даному листі також вказано, що ОСОБА_1 та члени його сім`ї не мають іншого місця проживання, окрім зазначеної службової квартири, і на даний час ОСОБА_1 не має можливості знайти інше житло та вжити заходів щодо виселення із службової квартири. У листі було запропоновано повернутися до вирішення питання виселення ОСОБА_1 та його родини із зазначеної службової квартири після закінчення воєнного стану (а.с.55, том 1).

Як вбачається із довідки №326 від 07.06.2024 року військової частини НОМЕР_1 (а.с.82, том 1), ОСОБА_1 з 06.01.2023 року по теперішній час проходить військову службу по мобілізації, відповідно до Указу Президента України Про загальну мобілізацію від 24.02.2022 року №69/2922.

Апеляційним судом в ході судового розгляду даної справи було досліджено копію трудової книжки серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 , яка міститься у матеріалах даної справи, а також копію наданого на запит апеляційного суду послужного списку ОСОБА_1 . Згідно послужного списку ОСОБА_1 , наданого на запит апеляційного суду Головним управлінням Національної поліції в Чернігівській області, стаж служби ОСОБА_1 в поліції на день звільнення, становить - 20 років 01 місяць 06 днів, вислуга років служби в поліції для призначення пенсії - 20 років 01 місяць 06 днів.

Чернігівським апеляційним судом до участі у розгляді даної справи, на виконання приписів ч.4, ч.5 статті 19 Сімейного кодексу України, в якості третьої особи, було залучено Управління (Службу) у справах дітей Чернігівської міської ради.

Відповідно до висновку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради №537 від 13.10.2025 року, виконавчий комітет Чернігівської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за недоцільне визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . (а.с.75-78, том 2).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 03.04.2025 року, задовольняючи вимоги ГУНП в Чернігівській області про визнання відповідачів із двома дітьми такими, що втратили право користування службовим житлом - квартирою АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з тих обставин, що з огляду на положення статті 125 ЖК України і пункту 35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 року №37, відповідачі не входять до переліку осіб, яких не може бути виселено зі службового житла без надання іншого жилого приміщення. При цьому, суд першої інстанції вказав, що особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що володільцем такого житла залишається його власник. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин із роботодавцем, вона буде зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення. Суд першої інстанції дійшов висновку, що права ГУНП в Чернігівській області, в даному випадку, є порушеними та такими, що підлягають судовому захисту, шляхом визнання відповідачів із двома дітьми такими, що втратили право користування спірним службовим житлом.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що в ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного додаткового рішення суду першої інстанції від 03.04.2025 року про наявність правових підстав для визнання відповідачів із двома дітьми такими, що втратили право користування спірним службовим житлом, не узгоджується із положеннями норм права, які регулюють спірні правовідносини та фактичними, документально підтвердженими обставинами справи.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ч.1 статті 16 ЦК України, ч.1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного та обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до приписів статті 121 Житлового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), порядок надання службових жилих приміщень установлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

Згідно статті 122 Житлового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Статтею 123 Житлового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

Як вбачається із заявленого Головним управлінням Національної поліції в Чернігівській області позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позивач посилається на статтю 124 Житлового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), яка регулювала виселення з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч.3 статті 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський Суд з прав людини констатував, що згідно з Конвенцією поняття житло не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання житлом, яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення Європейського Суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі Кривіцька і Кривіцький проти України, заява № 30856/03, § 40).

Право користування службовим приміщенням члена сім`ї є похідним від права особи, якій у встановленому Законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи.

У пункті 27 рішення Європейського Суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі Садов`як проти України зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом, не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві. Вислів згідно із законом не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 569/5435/16-ц, провадження № 61-13080св21, вказано, що правова позиція Європейського Суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності згідно з відповідними принципами статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а і необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема, бути співмірним із переслідуваною законною метою.

Відповідно до положень статті 9 Житлового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Приписами статті 125 Житлового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено:

осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків;

осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;

осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення;

осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;

пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України;

одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що на підставі наказу ГУНП в Чернігівській області №3 о/с від 07.11.2015 року ОСОБА_1 з 07.11.2015 року був призначений на посаду водія відділення забезпечення автотранспортом ГУНП в Чернігівській області (а.с.8, том 1).

Відповідно до наказу ГУНП в Чернігівській області від 17.07.2019 року №1151, ОСОБА_1 на сім`ю із трьох осіб (він, дружина, син) надано службове житло за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12-14, том 1).

Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №173373483 від 11.07.2019 року, квартира АДРЕСА_1 , перебуває у державній власності, власник: Головне управління Національної поліції в Чернігівській області (а.с.17-18, том 1).

Об`єкт за адресою: АДРЕСА_2 , було включено до складу службового житла ГУНП в Чернігівській області, відповідно до наказу від 15.07.2019 року № 1131 (а.с.9, том 1).

Рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 01.08.2019 року №296 було затверджено спільні рішення адміністрацій і профспілкових комітетів підприємств, організацій, житлових комісій про виділення житлової площі, та видано ордер ГУНП в Чернігівській області Дудку Ю.М. на службову двокімнатну квартиру, житловою площею 33,0 кв. м., за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 19, 21, том 1).

Відповідно до довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 14.11.2023 №09-05/4505, 06.08.2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зареєстрували місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі службового ордеру на житло від 05.08.2019 року. 30.07.2021 року за вказаною адресою зареєстровано місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 за адресою зареєстрованого місця проживання батьків (а.с.20, том 1).

22.11.2019 року між ГУНП в Чернігівській області та ОСОБА_1 було укладено договір найму службового житлового приміщення №10/319 (а.с.23-29, том 1).

Відповідно до п. 4.1. вказаного договору, даний договір припиняє свою дію та вважається розірваним у випадках: - припинення службових (трудових) відносин між наймодавцем та наймачем з ініціативи наймодавця або за власним бажанням наймача з наступним виселенням наймача, членів його сім`ї або інших осіб, які проживають разом з ним із найманого службового приміщення без надання іншого жилого приміщення відповідно до положень статті 124 ЖК УРСР та Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в УРСР, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 №37; - передбачених частиною першою статті 116 Житлового кодексу УРСР.

Наказом ГУНП в Чернігівській області від 13.06.2022 року №489, старшого сержанта поліції ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції за грубе порушення службової дисципліни, невиконання посадових (функціональних) обов`язків, недотримання вимог статей 1, 5 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, статті 18 Закону України Про Національну поліцію, Присяги працівника поліції, у частині самоусунення з 25.02.2022 від виконання службових обов`язків, як поліцейського від захисту Українського народу, охорони прав і свобод людини, честі держави в період дії правового режиму воєнного стану в Україні, зокрема, на території Чернігівської області, невиконання наказів керівництва ГУНП в Чернігівській області та Національної поліції України, а також самовільному залишенню, без будь-якого погодження з керівництвом, території дислокації підрозділу (місто Чернігів) (а.с.30, том 1).

Наказом ГУНП в Чернігівській області від 28.06.2022 року №343 о/с, ОСОБА_1 з 29.06.2022 року було звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України Про Національну поліцію (а.с.31, том 1).

Листом від 08.08.2023 року № 1028/124/05/23-2023 ГУНП в Чернігівській області було запропоновано ОСОБА_1 у строк до 11.09.2023 року виселитись із займаної квартири та повернути на підставі актів приймання-передачі службову двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , у добровільному порядку (а.с.54, том 1).

За підписом адвоката Кашуби М.О. на адресу ГУНП в Чернігівській області 28.08.2023 року було направлено лист №411, у якому зазначено, що ОСОБА_1 з 06.01.2023 року проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. У даному листі також вказано, що ОСОБА_1 та члени його сім`ї не мають іншого місця проживання, окрім зазначеної службової квартири, і на даний час ОСОБА_1 не має можливості знайти інше житло та вжити заходів щодо виселення із службової квартири. У листі було запропоновано повернутися до вирішення питання виселення ОСОБА_1 та його родини із зазначеної службової квартири після закінчення воєнного стану (а.с.55, том 1).

Як вбачається із довідки №326 від 07.06.2024 року військової частини НОМЕР_1 (а.с.82, том 1), ОСОБА_1 з 06.01.2023 року по теперішній час проходить військову службу по мобілізації, відповідно до Указу Президента України Про загальну мобілізацію від 24.02.2022 року №69/2922.

Апеляційним судом в ході судового розгляду даної справи було досліджено копію трудової книжки серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 , яка міститься у матеріалах даної справи, а також копію наданого на запит апеляційного суду послужного списку ОСОБА_1 . Згідно послужного списку ОСОБА_1 , наданого на запит апеляційного суду Головним управлінням Національної поліції в Чернігівській області, стаж служби ОСОБА_1 в поліції на день звільнення, становить - 20 років 01 місяць 06 днів, вислуга років служби в поліції для призначення пенсії - 20 років 01 місяць 06 днів.

Чернігівським апеляційним судом до участі у розгляді даної справи, на виконання приписів ч.4, ч.5 статті 19 Сімейного кодексу України, в якості третьої особи, було залучено Управління (Службу) у справах дітей Чернігівської міської ради.

Відповідно до висновку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради №537 від 13.10.2025 року, виконавчий комітет Чернігівської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за недоцільне визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . (а.с.75-78, том 2).

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначають, що судом першої інстанції при розгляду даного спору по суті не враховано принципу пропорційності у справах про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, що є підставою для висновку про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини. За доводами апеляційної скарги, судом першої інстанції не розглядалося питання наявності у дітей права та можливості користування іншим жилим приміщенням. Апелянти стверджують, що органом опіки та піклування у даній справі не надано письмового висновку щодо правомірності позбавлення дітей житла. При цьому, ОСОБА_1 має стаж роботи в органах поліції більше 10 років, тому він та його члени сім`ї, на підставі статті 125 ЖК УРСР, не можуть бути виселені із службового жилого приміщення, без надання іншого жилого приміщення. Доводи апеляційної скарги вказують, що витягом із наказу ГУНП в Чернігівській області від 28.06.2022 року №343 о/е підтверджується, що стаж служби в поліції старшого сержанта поліції Дудка Ю.М., на день звільнення становить 20 років 1 місяць 6 днів, вислуга років служби в поліції для призначення пенсії - 20 років 1 місяць 6 днів. Апелянти звертають увагу, що Верховний Суд у постанові від 24.10.2014 року у справі №21-484а14 визначив правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Ліквідація УМВС, з одночасним створенням іншого органу ГУ НП, який буде виконувати повноваження (завдання) органу, що ліквідується, передбачає зобов`язання роботодавця (держави) вжити заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого у такий спосіб органу. Апелянти зазначають, що ГУ НП, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, є правонаступником УМВС (такий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25.06.2020 року у справі № 420/6852/18). Доводи апеляційної скарги вказують, що за колишніми працівниками міліції, у тому числі, пенсіонерами, а також членами їх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені Законом України Про національну поліцію. На думку апелянтів, виходячи з того, що органи УМВС було реорганізовано, із одночасним створенням ГУ НП в Чернігівській області, і при цьому, ОСОБА_1 був переатестований та призначений на службу у поліції, є помилковим висновок суду першої інстанції відносно того, що ОСОБА_1 пропрацював в ГУ НП в Чернігівській області з 07.11.2015 року по 29.06.2022 року. Апелянти звертають увагу, що ОСОБА_1 пропрацював в органах внутрішніх справ більше, як десять років, а саме: 20 років 1 місяць 6 днів по день звільнення - 29.06.2022 року, що виключає можливість виселення відповідачів, без надання іншого жилого приміщення. Апелянти стверджують, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі використовують службову квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , не за призначенням, а також на підтвердження того, що відповідачі у спірному житлі не проживають. За доводами апеляційної скарги, спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , є їх єдиним житлом, яка отримана ними у стані від будівельників, і тому вони мали проводити її облаштування протягом певного часу, за свій рахунок. Апелянти вказують, що даних обставин позивачем не спростовано, доказів наявності іншого житла у відповідачів на праві власності (користування) до суду не надано, і судом таких обставин не встановлено. Апелянти стверджують, що вирішуючи даний спір по суті, суд першої інстанції вказаних вище обставин не врахував, не встановив, чи дотримано принцип пропорційності при позбавленні відповідачів із дітьми житла, а саме, виселенні їх із займаної службової квартири, не прийняв до уваги стаж роботи ОСОБА_1 у органах внутрішніх справ, у зв`язку з чим, дійшов передчасного висновку про задоволення вимог заявленого позову.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно послужного списку ОСОБА_1 , наданого на запит апеляційного суду Головним управлінням Національної поліції в Чернігівській області, стаж служби ОСОБА_1 в поліції на день звільнення, становить - 20 років 01 місяць 06 днів, вислуга років служби в поліції для призначення пенсії - 20 років 01 місяць 06 днів.

Органи внутрішніх справ та органи Національної поліції є державними органами, завданнями яких було та є забезпечення публічної безпеки і порядку; охорона прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидія злочинності.

Оскільки в силу положень статті 125 Житлового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), відповідні категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення із службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався.

Як вбачається із вищезазначених матеріалів даної справи, відповідач ОСОБА_1 перебував більше 10 років на відповідних посадах в органах внутрішніх справ та в органах Національної поліції України, і тому на нього розповсюджуються норми статті 125 Житлового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до яких, він із родиною не може бути виселений із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

В ході судового розгляду даної справи представник сторони відповідачів стверджував, що родина відповідача із двома дітьми - сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не має іншого жилого приміщення для проживання, крім спірного. При цьому, вказані твердження сторони відповідачів позивачем жодними доказами не спростовано.

Приймаючи до уваги наведене вище, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відносно того, що у суду першої інстанції при вирішенні даного спору по суті, були відсутні правові підстави для задоволення вимог заявленого Головним управлінням Національної поліції в Чернігівській області позову, та відповідно, для визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування службовим житлом - квартирою АДРЕСА_1 .

Дані висновки узгоджуються із висновками постанов Верховного Суду: від 19 січня 2024 року в справі № 502/386/18, від 30 вересня 2020 року в справі № 760/15762/15-ц, від 14 листопада 2018 року в справі № 465/7043/14-ц, від 21 травня 2020 року в справі № 127/25203/17.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відносно того, що у суду першої інстанції при вирішенні даного спору по суті, були відсутні правові підстави для задоволення вимог заявленого Головним управлінням Національної поліції в Чернігівській області позову, та відповідно, для визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування службовим житлом - квартирою АДРЕСА_1 .

Приймаючи до уваги наведене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - необхідно задовольнити. При цьому, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03.04.2025 року - скасувати. За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне ухвалити постанову по суті вимог заявленого позову, якою відмовити у задоволенні позову Головного управління Національної поліції в Чернігівській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені якого діють законні представники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ; ОСОБА_4 , від імені якої діють законні представники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Відповідно до приписів ч.1, ч.13 статті 141 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на користь ОСОБА_2 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) грн., в рахунок відшкодування документально підтверджених (а.с.33, том 2) понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги. Оскільки відповідач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, згідно п.12 статті 5 Закону України Про судовий збір, необхідно стягнути з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області в дохід держави 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) грн. судового збору.

Керуючись статтями: 141, 367, 368, 374, п.1, п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 квітня 2025 року - скасувати.

Відмовити у задоволенні позову Головного управління Національної поліції в Чернігівській області до ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 , від імені якого діють законні представники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ; ОСОБА_4 , від імені якої діють законні представники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на користь ОСОБА_2 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області в дохід держави 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: