ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/250/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Смокотіній В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки і піклування м. Черкаси, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що з 2005 до початку 2017 року позивач та відповідачка проживали разом без реєстрації шлюбу. Сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання відносин між сторонами залишилась мешкати зі своїм батьком позивачем по справі. При цьому мати дитини відповідачка по справі ОСОБА_2 зі своєю старшою донькою ОСОБА_4 змінила місце проживання і почала мешкати у будинку своєї матері.

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про відібрання доньки, однак судами першої та апеляційної інстанцій, а також Верховним судом їй було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

04.06.2018 Веселівським районним судом Запорізької області винесено судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте, відповідачка нехтувала вимогами судового наказу, аліменти майже не сплачувала, у зв`язку з чим станом на жовтень 2023 року утворилась заборгованість у розмірі 85 230,45 грн.

З 10.11.2018 позивач ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .

У зв`язку з окупацією населеного пункту, де позивач проживав разом з донькою, влітку 2022 року ОСОБА_1 разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 та своєю дружиною ОСОБА_6 виїхали на підконтрольну Україні територію. При цьому мати дитини ОСОБА_2 залишилась мешкати в смт. Веселе Мелітопольського району Запорізької області, почала співпрацювати з окупаційною владою та добровільно зайняла посаду завідуючої Новоолександрівським комунальним дошкільним навчальним закладом ясла-садок № 46 «Струмок» Веселівської селищної ради.

Не дивлячись на відсутність у відповідачки перешкод для виховання доньки, ОСОБА_2 з часу проживання дитини з батьком, віддалилась від дитини, її життям не цікавиться, участі у вихованні не приймає. Позивач самостійно доглядає та виховує спільну з відповідачем дитину, а також виконує всі батьківські обов`язки.

З наведених вище обставин та через те, що відповідачка по справі взагалі не спілкується та не підтримує стосунки зі своєю дитиною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки і піклування м. Черкаси, про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що виключно він займається вихованням, навчанням, здоров`ям, розвитком, матеріальним забезпеченням доньки, а відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Крім того, ОСОБА_2 не сплачує аліменти на утримання доньки, не спілкується з нею по телефону, не вітає зі святами і взагалі не цікавиться життям дитини (ні через школу, ні через виконавчу службу, ні через органи опіки і піклування і т.д., що технічно не є проблемою, навіть за умови її перебування на тимчасово окупованій території). Вважає, що такі дії відповідачки (тим паче за умов війни) свідчать про втрату до дитини будь - яких материнських почуттів. Таке можливе лише при повному ігноруванні факту спорідненості з дитиною.

Зауважує, що відповідачка з власної волі працює на окупаційну владу, що безпосередньо вплинуло, і надалі продовжує впливати на життя та авторитет доньки в українському суспільстві. Відповідачка з власної ініціативи почала працювати на окупаційну владу, обійнявши посаду завідуючої дитячого садка, тим паче хизувалася цим, викладаючи в соцмережах свої фото, на яких вона зображена з забороненою символікою рф. Позивач повідомляв суд першої інстанції, що під час розгляду кримінальної справи № 317/4030/23 Запорізьким районним судом публікація, надана ним суду, була вивчена судом і визнана належним і допустимим доказом, що зазначено у вироку суду від 10.01.2025. Коли про те, що відповідачка працює на окупаційну владу дізналися (від спільних знайомих та родичів, які залишилися в смт. Веселе та з соціальних мереж) однокласники доньки та вчителі з Веселівської школи, які знаходяться на підконтрольній Україні території, вони виявили дуже негативне ставлення до доньки із-за злочинних, антиукраїнських дій її матері. Це стало підставою для поспішного переведення доньки в Черкаську школу. Саме переведення дитини у нову незнайому школу було для ОСОБА_7 стресом, крім того, вона дуже переживала, щоб на новому місці навчання ніхто не дізнався про те, що її мати співпрацює з ворогами.

Також вважає, що дії відповідачки безпосередньо впливають на соціальний статус, психологічний стан та навіть юридичне становище доньки. Дитина вже зіткнулася з осудом, булінгом та соціальною ізоляцією з боку однокласників, вчителів та знайомих з рідного селища. Її можуть вважати "дитиною зрадника" і тут в м. Черкаси (де вона намагається побудувати нове майбутнє без осуду і цькувань оточуючих), що вкрай негативно впливає на самооцінку та психіку дитини.

На думку скаржника, донька може стикнутися з певними обмеженнями при вступі до вищих навчальних закладів (особливо військових, правоохоронних), працевлаштуванні на державну службу або отриманні доступу до певної професійної діяльності, пов`язаної з державною таємницею або національною безпекою.

Наголошує на тому, що судами першої та апеляційної інстанції ще до повномасштабного вторгнення було встановлено, що безвідповідальні дії відповідачки мають негативний вплив на дитину.

Вказує, що припущення про можливий психологічний тиск на дитину на момент її опитування в судовому засіданні є безпідставним і необґрунтованим. Також вважає, що суд помилково оцінив критично покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , оскільки вони нібито зацікавлені у вирішенні спору на користь сторони, щодо якої надавали свідчення.

Зазначає, що ним було доведено, що активна участь матері у житті дитини відсутня майже з дня народження доньки. А після того, як відповідачка покинула дитину, коли тій було 6 рочків, вона взагалі не спілкується з донькою. Ці обставини були встановлені Веселівським районним судом Запорізької області і детально описані в рішенні суду від 23.07.2019 (справа № 313/310/18), на яке він посилався в позовній заяві. При розгляді зазначеного позову відповідача (2018-2020 р.р.) судами першої, апеляційної та касаційної інстанції не було встановлено жодної причини обмеження участі матері у житті дитини, однак мати участь у житті дитини не приймала взагалі, і вже навіть тоді ухилялася від сплати аліментів, призначених рішенням суду.

Вважає, що залишаючись з власної волі на тимчасово окупованій території, ОСОБА_2 вже продемонструвала свою байдужість до доньки, а прийнявши пропозицію ворожої влади про співпрацю, вона остаточно підтвердила повну відсутність у неї інтересу до доньки, її життя, її долі та майбутнього саме в Україні. Відповідачка не мала ніякого бажання налагоджувати стосунки з донькою та піклуватися про неї ще задовго до повномасштабного вторгнення, вона з нею і до повномасштабного вторгнення не проживала, не відвідувала, не спілкувалася (навіть по телефону), ухилялася від сплати аліментів, не зверталася з заявами до компетентних органів про забезпечення участі у вихованні дитини і т.п.

Нехтування батьківськими обов`язками з боку відповідачки принижує гідність дочки, а наявність особи, яка юридично має права матері, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому призвести до негативних наслідків у житті дитини, як з моральної, так і з правової точки зору.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

За нормами ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Рішення суду мотивовано тим, що під час розгляду справи позивачем не надано належних та достатніх доказів умисної й винної поведінки відповідачки щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків, які б давали підстави для застосування до ОСОБА_2 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд першої інстанції послався на відповідні правові висновки Верховного Суду та прецедентну практику Європейського суду з прав людини.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно 28.03.2018 Веселівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 34 від 01.04.2010, ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_3 , батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 .

Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 23.07.2019 у справі № 313/310/18 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька та повернення її матері, про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 05.02.2020 у справі № 313/310/18 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 23 липня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.11.2020 у справі 313/310/18 касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником ОСОБА_9 , залишено без задоволення. Постанову Запорізького апеляційного суду від 05 лютого 2020 року залишено без змін.

Судовим наказом Веселівського районного суду Запорізької області від 04.06.2018 у справі № 313/652/18 з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини: доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання такої заяви - 14.05.2018 і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно з копією Довідки про неотримання аліментів від 07.02.2023, ОСОБА_1 не отримував аліменти з ОСОБА_2 у період з 01.07.2022 по 31.12.2022 згідно судового наказу № 313/652/18.

Як вбачається з копії розрахунку № 56756780 від 25.10.2023, заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів на користь ОСОБА_1 станом на жовтень 2023 становить 85 230,45 грн.

Згідно з копією довідки від 01.11.2023, ОСОБА_1 перебуває на обліку в департаменті соціальної політики Черкаської міської ради і отримує тимчасову допомогу, батьки яких ухиляються від сплати аліментів на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на термін 01.01.2023 31.12.2023.

З 10 листопада 2018 року ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 10.11.2018, актовий запис № 63

Відповідно до копій довідок від 29.12.2022 № 7102- та № 7102- про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 ; фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з копією довідки № 44 від 02.11.2023, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у Черкаській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 19 Черкаської міської ради Черкаської області. Документи на зарахування дитини до закладу надав батько ОСОБА_1 .

Відповідно до копії довідки директора Черкаської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 19 Черкаської міської ради Черкаської області № 467 від 04.12.2023, мати ОСОБА_2 не бере участі у шкільному житті своєї дочки, не спілкується з класним керівником, класоводом, учителями, не відвідує батьківські збори.

Згідно з копією характеристики від 03.06.2025, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ученицею Черкаської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 19 Черкаської міської ради Черкаської області, має добрий фізичний та розумовий розвиток. Батько ОСОБА_7 приділяє належну увагу вихованню доньки.

Згідно з копією декларації № 0001-ХНА8-К7А0 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу від 18.10.2023, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має сімейного лікаря, законним представником пацієнта у декларації зазначено ОСОБА_1 .

Матеріали справи містять копію Висновку спеціаліста-психолога за результатами проведеного психологічного обстеження ОСОБА_3 від 03.05.2018, відповідно до якого дитина емоційно позитивно ставиться до батька ОСОБА_1 та його цивільної жінки ОСОБА_11 , любить їх, цінує, дорожить тими взаємовідносинами, які склалися з ними, і відчуває емоційну близькість до них. Мати ОСОБА_2 сприймає нейтрально, емоційно холодно, аргументуючи це тим, що мати пішла, залишивши проживати з татом і не проявляє до неї почуття любові, турботи.

Згідно копії Висновку спеціаліста-психолога за результатами проведеного психологічного обстеження ОСОБА_3 від 09.10.2019, дитина свою мати ОСОБА_2 сприймає нейтрально, емоційно холодно, не розуміючи її поведінки, жити з нею не хоче. До батька ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_6 ставиться емоційно позитивно, щиро їх любить.

Також судом встановлено, що для характеристики ОСОБА_2 позивач надав копію відповіді Запорізької обласної прокуратури від 16.11.2023 № 24-4747-23, відповідно якої відомості щодо протиправних дій ОСОБА_2 та фактів можливої колабораційної діяльності направлено до СВ СБУ в Запорізькій області для перевірки слідчим шляхом. Крім того, позивач, в якості доказів співпраці відповідачки з окупаційною владою, надав суду скрін-шоти з різних інформаційних сайтів.

Відповідно до Висновку про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав від 28.06.2024 № 8311-01-21, виконавчий комітет Черкаської міської ради як орган опіки та піклування вважає за неможливе на даний час підготувати висновок щодо доцільності або недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що дійсне місце перебування ОСОБА_2 не встановлено та не можливо з`ясувати її думку з означеного питання.

У судовому засіданні суду першої інстанції була вислухана неповнолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка пояснила суду, що ОСОБА_1 є її батьком, а ОСОБА_2 її матір`ю. Наразі вона проживає разом з батьком у м. Черкаси, там же відвідує школу. Зі своєю матір`ю, яка залишилась проживати у смт. Веселе Запорізької області, не спілкується, оскільки мати не підтримує жодного зв`язку, не піклується про неї, не відвідує, її життям не цікавиться. Просила позбавити матір батьківських прав.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_6 , яка є дружиною позивача ОСОБА_1 з 10.11.2018, зазначила, що з 2017 року вона проживає разом з позивачем та його донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Мати неповнолітньої ОСОБА_3 з дитиною не спілкується, хоча батько дитини жодним чином у цьому не перешкоджає. Вихованням дитини мати не займається, дитина перебуває на повному утриманні свого батька ОСОБА_1 .

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_8 , зазначила, що з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 познайомилась у 2022 році як волонтер Червоного Хреста. Всі обов`язки по вихованню дитини виконує її батько. Про біологічну матір дитини свідок дізналась від самої неповнолітньої ОСОБА_3 . Матір не підтримує спілкування з дитиною.

Мотиви, якими керується апеляційний суд, та застосовані норми права.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Звертаючись до суду з позовом, позивач як підставу для позбавлення батьківських прав зазначив пункт 2 частини першої статті 164 СК України, тобто ухилення відповідачкою від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

Верховний Суд підкреслює, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її/його батьківських прав, покладено на позивача.

Відповідно до частин четвертої - шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення відповідачки батьківських прав, тобто природних прав, наданих матері щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено. Водночас судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків із виховання дитини.

Судом правильно встановлено, що ОСОБА_1 не доведено необхідності застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, доцільність вжиття якого позивач належно не аргументував.

Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення її батьківських прав відносно дитини.

Водночас суд першої інстанції правильно виходив із того, що висновок про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав від 28.06.2024 № 8311-01-21, наданий виконавчим комітетом Черкаської міської ради як органом опіки та піклування, наданий у відповідності до вимог ст. 19 СК України, разом з цим, з урахуванням всіх об`єктивних умов, виконавчий комітет Черкаської міської ради як орган опіки та піклування фактично не визначив остаточну позицію щодо доцільності або недоцільності позбавлення батьківських прав відповідачки у зв`язку з неможливістю підготовки висновку на даний час.

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 зазначено, що у випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливості надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо.

Аналогічна позиція міститься у Постанові КЦС ВС від 04.09.2024 № 608/858/22 (61-1450св24).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки докази, подані позивачем, не свідчать про свідоме ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини.

Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Наявність заборгованості щодо сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька/матері дитини батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо її утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька/матері до надання їй належного утримання.

Суд першої інстанції також правильно виснував, що оскільки відповідач проживає на окупованій території України, цей факт позивач не оспорює, це об`єктивно ускладнює спілкування з дитиною та участь у її вихованні.

Отже, посилання у скарзі на не сплату ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки, відсутність спілкування з нею, вітання зі святами тощо, не є тими виключними обставинами, які можуть бути підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав.

За своїм змістом інші доводи апеляційної скарги на рішення суду зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Таким чином, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 31 березня 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко