Номер провадження 2/205/870/26
Провадження № 2/205/870/26
04 березня 2026 року м. Дніпро
Новокодацький районний суд міста Дніпра в складі: головуючого судді Федотової В.М., за участю секретаря судового засідання Волошенко Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «Правекс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
У грудні 2025 року представник позивача - адвокат Гончарук А.М. звернулася до Новокодацького районного суду міста Дніпра із вищевказаною позовною заявою.
В обґрунтування позову зазначила, що 11.11.2019 між ОСОБА_1 та АТ «Правекс Банк» укладено кредитний договір № 522RPUA193150001. Згідно із пунктом 1 Особливої частини вказаного кредитного договору позивач надав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 300 000 грн. на споживчі цілі, строком з 11.11.2019 року до 10.11.2024 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 522RPUA193150001. АТ «Правекс Банк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі. В свою чергу, відповідачі свої зобов`язання за вказаним кредитним договором та договором поруки не виконали, у зв`язку з чим, станом на 17.09.2025 року утворилась заборгованість у розмірі 300 979, 64 грн. з яких: 197 902,22 грн. - заборгованість за кредитом, 103 077,42 грн. - заборгованість за відсотками.
Представник позивача просив суд стягнути солідарно із відповідачів зазначену суму заборгованості, а також витрати з оплати судового збору у розмірі 3 611,76 грн.
Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 19.01.2026 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 20.02.2026 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.
Представник позивача адвокат Гончарук А.М. письмово просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала.
Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно приписів ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, тому вони вважаються повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суду не повідомили, відзив не подали, будь-яких заяв від них до суду не надходило.
Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачам по справі були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі на підставі наявних матеріалів.
На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 11.11.2019 між ОСОБА_1 та АТ «Правекс Банк» укладено кредитний договір № 522RPUA193150001.
Згідно із пунктом 1 особливої частини кредитного договору позивач надав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 300 000 грн. на споживчі цілі, строком з 11.11.2019 року до 10.11.2024 року.
Відповідно до пункту 4 особливої частини кредитного договору, за користування грошовими коштами встановлюється фіксована процентна ставка в розмірі 18,99%.
У пункті 5 особливої частини кредитного договору зазначено, що видача грошових коштів здійснюється шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок Позичальника, що відкритий в АТ «Правекс Банк».
Пунктом 3.1 загальної частини кредитного договору встановлено, що у разі непогашення заборгованості позичальника перед кредитодавцем в повному обсязі, останній звертає стягнення на майно та кошти позичальника, відповідно до діючого законодавства України.
Пунктом 6.1.1 загальної частини кредитного договору встановлено, що позичальник зобов`язаний забезпечити своєчасне повернення коштів і сплату нарахованих процентів та інших платежів у валюті кредиту.
Матеріалами справи підтверджено, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 522RPUA193150001.
Пунктом 1.1 договору поруки передбачено, що поручитель зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність перед АТ «Правекс Банк» за виконання в повному обсязі зобов`язань ОСОБА_1 , передбачених умовами Кредитного договору № 522RPUA193150001 від 11.11.2019 року.
Згідно із пунктом 1.2 договору поруки, поручитель затвердив, що він ознайомлений зі змістом зобов`язання, яке забезпечено даним Договором, та не має претензій до умов Кредитного договору № 522RPUA193150001 від 11.11.2019 року.
Відповідно до пункту 2.1 договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати передбачені кредитним договором зобов`язання перед кредитором, у разі їх невиконання або неналежного виконання позичальником.
Пунктом 3.1 договору поруки встановлено, що даний договір набуває чинності з моменту його укладення сторонами і діє до 10.11.2027 року, або до припинення забезпеченого ним основного зобов`язання за кредитним договором № 522RPUA193150001 від 11.11.2019 року.
Позивач наголошує, що в порушення умов вказаного кредитного договору та договору поруки відповідачі свої зобов`язання не виконали, у зв`язку з чим, станом на 17.09.2025 року утворилась заборгованість у розмірі 300 979, 64 грн. з яких: 197 902,22 грн. - заборгованість за кредитом, 103 077,42 грн. - заборгованість за відсотками.
Оскільки відповідачі у добровільному порядку свої договірні зобов`язання не виконують, то між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За правилом частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір. Згідно із статтею 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір.
Згідно із статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання його сторонами.
Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому, відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) надає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк, відповідно до вимог договору та вимог закону.
За загальним правилом, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються. У статті 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється його належним виконанням.
Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
Положеннями ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Матеріали справи свідчать про досягнення між сторонами згоди щодо істотних умов кредитного договору, як того вимагають положення ст. 638 ЦК України.
Факт виконання позивачем умов кредитного договору підтверджується матеріалами справи. Таким чином, судом встановлено, що позивач свої зобов`язання за даним кредитним договором виконав в повному обсязі.
В свою чергу, позичальник ОСОБА_1 не дотримався обов`язків та не погасив заборгованості, згідно умов кредитного договору № 522RPUA193150001 від 11.11.2019 року, а поручитель ОСОБА_2 , будучи солідарним боржником, не дотрималась взятих на себе обов`язків, передбачених вказаним договором та Цивільним Кодексом України, зокрема не погасила заборгованість за грошовими коштами та нарахованими процентами у встановлений строк.
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
За змістом ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов?язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов?язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов?язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.
Враховуючи вищевказані положення закону та існуючі обставини справи, суд вважає доведеним факт порушення відповідачами умов кредитного договору та договору поруки відносно строків повернення кредитної заборгованості та визнає право позивача на стягнення її в судовому порядку.
Також, суд погоджується із правильністю розрахунку позивачем основної суми заборгованості, які містяться в позовній заяві та письмовому розрахунку до позову.
Відповідачі, всупереч положенням статті 81 ЦПК України, не надали суду жодних доказів, які б спростовували факт існування вказаної заборгованості або виконання ними зобов`язань за вказаними договорами.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, а також те, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими, у повному обсязі доведеними з його боку, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, однак судовий збір віднесений до складу судових витрат, які не є зобов`язанням в розумінні ст. 509 ЦК України та відсутні підстави для стягнення їх на підставі ст. 543 ЦК України в солідарному порядку, як про те просила представник позивача, а тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3 611,76 грн. необхідно стягнути у рівних частках із відповідачів по справі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 509, 526, 527, 530, 546, 549, 553, 554, 610, 612, 614, 615, 626, 628, 629, 634, 638, 1048, 1049, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265, 280-282, 354 ЦПК України, суд
Позовні вимоги Акціонерного товариства «Правекс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Федотова В.М.