Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/2034/20
Провадження №: 2/332/1466/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Марченко Н.В., за участю секретаря судового засідання Петракея Р.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30.12.2020 року позовні вимоги » в особі філії Концерну «Міські теплові мережі» Заводського району до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги - задоволено в повному обсязі.

Стягнуто у солідарному порядку з відповідачів суму заборгованості за комунальні послуги в сумі 69916 гривень 17 копійок та понесені судові витрати в розмірі по 700 грн. 67 коп. з кожного.

18.12.2025 року ОСОБА_3 , в особі представника адвоката Кузнецова Павла Миколайовича звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 30.12.2020 року, ухваленого за результатами розгляду цивільної справи за позовом Концерну «Міські теплові мережі» в особі філії Концерну «Міські теплові мережі» Заводського району до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

В обґрунтування заяви посилався на те, що з жовтня 2014року за спірною адресою там не проживав, не є власником (співвласником) зазначеної квартири, не був родичем власника квартири ОСОБА_1 , втратив право користування квартирою на підставі заочного рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2021, справа №332/1178/21.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13.01.2026 заочне рішення від 30.12.2020 року, ухвалене за результатами розгляду цивільної справи за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги скасовано. Призначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного провадження, призначено справу до судового розгляду.

28.01.2026 від представника позивача надійшло клопотання, в якому зазначено, що останньому стало відомо, що співвідповідачу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згідно заочного рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2021, справа №332/1178/21 втратили право користування житловим приміщенням у спірний період, у зв`язку з чим просить суд прийняти уточнену позовну заяву, згідно до якої вимоги позивачем заявлені до лише до ОСОБА_1 , вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не заявлено, тобто фактично виключено з учасників справи, як неналежних відповідачів.

29.01.2026 від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Кузнецова Павла Миколайовича надійшла заява про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, в якій зазначено, що 30.12.2020 Заводським районним судом м. Запоріжжя ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги Концерну «МТМ» задоволені в повному обсязі.Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у солідарному порядку суму заборгованості за комунальні послуги у розмірі 69916,17 грн. та понесені судові витрати в розмірі по 700,67 грн. з кожного.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13.01.2026 заочне рішення від 30.12.2020 року, ухвалене за результатами розгляду цивільної справи за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги скасовано.

На підставі викладеного, з посиланням ч. 8 ст. 141 ЦПК України, просив стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18 635,00 грн. та судовий збір у розмірі 605,60 грн.

16.02.2026 від представника позивача надійшло клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, в якій зазначено, що представник відповідача не довів заявлені вимоги щодо стягнення з позивача витрат на правничу допомогу належними доказами. Тому, враховуючи вищевикладене, сторона позивача не вбачає підстав для відшкодування витрат відповідача на правову допомогу адвоката у

розмірі 18635,00 грн.

На підставі викладеного. Просить суд відмовити або зменшити розмір стягнення з Концерну «Міські Теплові мережі".

У судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справа за його відсутності.

Відповідачі у судове засідання не з`явилася, причини неявки не повідомили, про час і місце судового засідання повідомлялися у встановленому ЦПК України порядку.

У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Вивчивши матеріали справи в межах заявленого клопотання представника позивача від 28.01.2026 , суд дійшов такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 7 частини третьої статті 2ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша статті 10 ЦПК України).

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (стаття 11 ЦПК України).

Статтею 51ЦПК України передбачено можливість здійснення заміни неналежного відповідача, у випадку, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом або залучення у справі співвідповідача.

Відповідно до положень ч.ч. 2,3ст. 51 ЦПК України, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі; після спливу цих строків, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

З огляду на вказане, процесуальних підстав для виключення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у справі як неналежних чинне цивільне процесуальне законодавство не передбачає.

Разом із тим, ЦПК України передбачає порядок та підстави для залишення позовної заяви позивача без розгляду, а тому з огляду на позицію представника позивача у цій справі, суд вважає за необхідне залишити на підставі п. 5 ч.1 ст.257 ЦПК України цей позов в частині пред`явлених позовних вимог до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без розгляду та як наслідок, виключити зі складу учасників справи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та продовжити розгляд справи за вимогами до іншого відповідача.

Щодо клопотання представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Кузнецова Павла Миколайовича від 29.01.2026 про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 18 635,00 грн. та судового збору у розмірі 605,60 грн. суд зазначає наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частиною першою статті 4 ЦПК України.

У частині першій статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Порядок розподілу витрат у разі залишення позову без розгляду визначено нормами статті 142 ЦПК України.

У частинах п`ятій, шостій статті 142 ЦПК України зазначено, що в разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

У випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову в зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Положення частин п`ятої, шостої статті 142 ЦПК України ідентичні нормам частин п`ятої, шостої статті 130 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України.

Верховний Суд у постанові від 04 травня 2023 року в справі № 910/5911/22 зазначив, що в разі, зокрема, залишення позову без розгляду, суд зобов`язаний виходити з положень частини п`ятої статті 130 ГПК України, оскільки вказана норма є спеціальною (пункт 8.11); при застосуванні частини п`ятої статті 130 ГПК України суд має встановити наявність/відсутність саме необґрунтованих дій позивача. Такі критерії встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин (пункт 8.12).

Також Верховний Суд у пункті 6.5 постанови від 06 березня 2024 року в справі № 905/1840/21 сформулював висновок, що відповідно до частини п`ятої статті 130 ГПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені під час розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема, чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов; чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Тобто стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, в разі залишення позову без розгляду можливе лише в випадку встановлення необґрунтованості дій позивача (така правова позиція є сталою і послідовною, та викладена, також постановах Верховного Суду від 20 червня 2023 року в справі № 925/1372/21, від 11 травня 2023 року в справі № 921/811/21, від 25 квітня 2023 року в справі № 924/341/22).

У постановах від 14 травня 2024 року в cправі № 916/3278/21 (на яку, зокрема посилається заявник в касаційній скарзі), від 25 квітня 2024 року в справі № 903/1079/23 Верховний Суд вказав, що ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак очевидно, що під цими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду. Тобто, частина п`ята статті 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин. Поняття «необґрунтованість дій позивача» не є тотожнім таким поняттям як «зловживання правом», «неправомірність дій» або ж «встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача».

Верховний Суд зазначив, що «необґрунтовані дії позивача» не тотожні поняттю «необґрунтований позов», адже законодавець свідомо визначив саме підставу як дію позивача і яка / які є необґрунтованими, а не заяву по суті спору - позов.

Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи висловлення явної неповаги до суду чи учасників справи (постанова Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 761/27076/19).

Згідно з частинами першою та другою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Виходячи із системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами (постанова Верховного Суду від 26 липня 2024 року в справі № 736/1209/20).

Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені під час розгляду справи, та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16 (провадження № 61-24189св18), від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18 (провадження № 61-10254св20).

У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16, зазначено, що саме собою подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.

У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 741/1681/17 (провадження № 61-48179св18), Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу у зв`язку із закриттям провадження у справі, вказав, що законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача (частина п`ята статті 142 ЦПК України). При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. Таким чином, саме собою звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивачів, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивачів, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача під час звернення до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

З матеріалів справи вбачається, що 14.08.2020 Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Концерн "Міські теплові мережі" в період з 01.10.2016 року по 01.04.2020 року надав послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, у житлове приміщення яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до відповіді на запит суду Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 17.08.2020 №1806_01-71, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 17.11.2009 ( а.с. 15).

Відповідно до пп. 14 п. 32 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 №630, які були чинними на момент спірних правовідносин, виконавець зобов`язаний зменшувати розмір плати за послуги у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі його письмової заяви та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність ( довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Оскільки лише 18.12.2025, після звернення відповідача ОСОБА_3 до суду з заявою про перегляд заочного рішення, позивачеві стало відомо про наявність заочного рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2021, справа №332/1178/21, яким, зокрема, ОСОБА_3 визнано таким, що втратив користування квартирою АДРЕСА_2 , що в свою чергу слугувало суду підставою для постановлення ухвали про скасування заочного рішення від 30.12.2020 року, ухваленого за результатами розгляду цивільної справи за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

Отже, судом встановлено, що на час подання вказаної вище позовної заяви відповідач ОСОБА_3 був зареєстрований за спірною адресою, з відповідною заявою про його відсутність за зареєстрованим місцем проживання до Виконавця ( надавача послуг, Позивача) не звертався ( матеріали справи не містять відповідного доказу), суд не вбачає підстав для визнання дій Концерну «Міські теплові мережі» необґрунтованими, а також зловживання ним своїми процесуальними правами.

Звертаючись до суду з заявою про стягнення судових витрат у розмірі 19240,60 грн., пов`язаних із правничою допомогою, сторона відповідача не довела, які дії позивача у цій справі були необґрунтованими та недобросовісними і в чому вони полягали, що є підставою для компенсації витрат, пов`язаних з розглядом справи, у зв`язку із залишенням відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позову без розгляду, а отже відсутні підстави для покладення на позивача судових витрат відповідача на підставі ч. 5 ст. 142 ЦПК України.

Керуючись ст. ст.4,43,49,51, 141, 142, 211,257,260, 261 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги в частині позовних вимог, заявлених до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - залишити без розгляду.

Виключити зі складу учасників справи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Продовжити розгляд справи за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

У задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Кузнецова Павла Миколайовича про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 01.04.2026.

Суддя Н.В. Марченко