Єдиний унікальний номер справи № 373/625/23
Провадження № 22-ц/824/1399/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 20 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» про стягнення суми страхового відшкодування та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

19 квітня 2023 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом до відповідача.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23.01.2022 із транспортним засобом VOLVO S60 реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 стався страховий випадок - пожежа в результаті протиправних дій третіх осіб.

Зазначений автомобіль був застрахований в страховій компанії ПАТ «Страхова компанія» АРКС» за програмою КАСКО «Все включено» про що між позивачем та відповідачем укладено Договір добровільного страхування наземного транспортного засобу «Все включено» № 32785а1кгв від 24.03.2021.

ОСОБА_1 отримав суму страхового відшкодування, з розміром якої не погоджується - 586 546, 05 гривень, що і стало причиною звернення до суду.

Дійсна вартість автомобіля VOLVO S60 на момент укладення Договору страхування становила 1 100 000, 00 гривень. Страхова сума, за Договором страхування визначена у розмірі дійсної вартості автомобіля.

Від суми дійсної вартості автомобіля страховиком було визначено страховий тариф та страховий платіж в розмірі 57 090, 00 грн, який був сплачений страхувальником (позивачем).

В період укладення та виконання Договору, жодних зауважень в контексті невідповідності страхової суми - дійсній вартості автомобіля, від страховика не було.

Після настання страхового випадку 23.01.2022 в розрахунку суми відшкодування, дійсну (оціночну) вартість транспортного засобу VOLVO S60 реєстраційний номер НОМЕР_1 вказано в сумі 734 416, 29 гривень.

Дана оцінка (вказана у звіті № 009/1 від 22.02.2022, що виготовлений ФОП ОСОБА_2 ) є необ`єктивною, оскільки така вартість автомобіля є значно нижчою за ринкову.

У період укладення та виконання Договору - 06.05.2021, стався інший страховий випадок із транспортним засобом VOLVO S60 реєстраційний номер НОМЕР_1 . Страховиком проводилась оцінка транспортного засобу позивача, за замовленням ПрАТ «СК «АРКС» і ринкова його вартість була визначена (на момент пошкодження) в сумі 926 148, 45 грн.

Позивач звертав увагу суду на звіт про оцінку транспортного засобу, що була зроблена тим же ФОП ОСОБА_2 , і на різницю між вартістю однієї і тієї ж автівки у цих звітах, яку оцінював один той самий оцінювач з різницею у дев`ять місяців. В розрахунку суми відшкодування, в звіті від 06.05.2021, дійсна вартість VOLVO S60 реєстраційний номер НОМЕР_1 вказана в сумі 1 100 000 грн.

Позивач вказував на ще одне порушення умов Договору страхування відповідачем, а саме визначення ринкової вартості автомобіля після його пошкодження та організацію з боку страховика продажу пошкодженого автомобіля. Такий продаж автомобіля здійснюється страховою компанією впродовж двох місяців з дня отримання з боку власника необхідних документів, шляхом розміщення пропозиції на онлайн аукціоні з продажу автомобілів - ТОВ «Аудатекс Україна».

В порушення цієї умови Договору, позивача було ознайомлено із пропозицією після закінчення зобов`язань за пропозицією з відчуження автівки VOLVO S60 реєстраційний номер НОМЕР_1 за ціною 863 000, 00 грн.

Відповідачем, з метою зменшення суми виплати за страховим випадком, зменшено суму дійсної вартості застрахованого транспортного засобу, визначену на дату укладення договору страхування та визнану сторонами, що є умисним порушенням умов Договору. Також відповідачем не виконане договірне зобов`язання, щодо організації продажу застрахованого автомобіля.

Позивачем наведено розрахунок, за яким сума страхового відшкодування, яка мала бути виплачена ОСОБА_1 становить 952 129, 76 грн. Різниця між цією сумою та фактично виплаченими страховою компанією коштами (586 546, 05 грн.) складає 365 583, 71 гривень.

Договором страхування (п.32.1) передбачена відповідальність Страховика за несвоєчасне здійснення виплат за страховим відшкодуванням у виді пені в розмірі 0,01 % від суми несвоєчасно виплаченого відшкодування, за кожен робочий день прострочення. Прострочений період складає 250 робочих днів (з 11.04.2022 по 10.04.2023) та відповідно пеня, заявлена позивачем в розмірі 9 139,59 грн (365 583, 71 х 0,01% х 250).

Заявлена позивачем до відшкодування сума, у виді 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання в порядку ст. 625 ЦК, з урахуванням встановленого індексу інфляції, становить 10 967, 51 грн.

Також, позивач заявив про наявність моральної шкоди за порушення відповідачем договору. Моральна шкода проявилась у душевних стражданнях спричинених переживаннями, природою яких стала необхідність доказування права на страхову виплату в обсязі узгодженому сторонами, звернення до адвоката, звернення до суду задля вирішення спору. Грошовий еквівалент спричиненої моральної шкоди позивачем визначено в розмірі 5000 грн.

Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з ПАТ "Страхова компанія "АРКС" на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування у розмірі 365 583,71 гривень, 9139,59 гривень пені, 71 236,00 гривень витрат від інфляції згідно ст. 625 ЦК України та 10 967, 51 гривень, як 3% річних від простроченої суми, а також моральну шкоду в сумі 5000,00 гривень. Судові витрати просив покласти на відповідача.

Рішенням Переяславського міськрайонного суду Київської області від 20 травня 2025 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 23 червня 2025 року відповідач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

18 серпня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін.

У судове засідання, призначене на 12 лютого 2026 року з`явилися представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , який просив апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без розгляду.

Представник відповідача ПАТ «Страхова компанія «АРКС» у судове засідання не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлявся, 12 лютого 2026 року представник позивача- адвокат Шишлов О.Є. направив на адресу апеляційного суду клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з встановленням стану тимчасової непрацездатності адвоката.

Апеляційним судом розглянуто зазначене клопотання, у задоволенні якого відмовлено з огляду на наступне:

Адвокат Шишлов О.Є. 26 листопада 2025 року вже звертався до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, призначеного на 27 листопада 2025 року, яке було обґрунтоване незадовільним станом його здоров`я. Вказане клопотання було задоволено апеляційним судом, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено.

Наразі адвокат повторно звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, яке за своїм змістом є аналогічним попередньому. На обґрунтування заявленого клопотання адвокатом надано медичні висновки про тимчасову непрацездатність від 05 лютого 2026 року та 10 лютого 2026 року.

Зазначені документи свідчать про те, що адвокат був обізнаний про неможливість своєї участі у судовому засіданні, призначеному на 12 лютого 2026 року. При цьому, як зазначає сам адвокат у клопотанні, внаслідок падіння він отримав травми голови, попереку, нижньої кінцівки та куприка, що об`єктивно свідчить про необхідність тривалого лікування та, відповідно, про неможливість його одужання у короткий строк до дати призначеного судового засідання.

Разом з тим матеріали справи не містять відомостей про вчинення ПАТ «Страхова компанія «АРКС» будь-яких дій, спрямованих на забезпечення належного представництва своїх інтересів у судовому засіданні, зокрема шляхом залучення іншого представника. При цьому відповідачеві було відомо як про стан здоров`я свого представника, так і про те, що розгляд цієї справи вже відкладався судом з аналогічних підстав.

Крім того, судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що інтереси ПАТ «Страхова компанія «АРКС» у цій справі може представляти виключно адвокат Шишлов О.Є., а доказів неможливості забезпечення участі у судовому засіданні іншого представника відповідачем суду не надано.

Суд критично оцінює доводи представника відповідача щодо закріплення одного працівника для підготовки та супроводу судової справи, оскільки ці обставини не є непереборними для своєчасного представлення інтересів в суді. При цьому такі обставини є внутрішніми питаннями організації роботи підприємства та не можуть бути підставою для відкладення розгляду справи. Особливості організації роботи на підприємстві жодним чином не впливають на неухильність виконання своїх процесуальних обов`язків.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у клопотанні підстави не є достатніми для відкладення розгляду справи.

Враховуючи викладене, апеляційний суд, відмовивши у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, продовжив її розгляд за наявності явки сторін, яка забезпечена.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Апелянтом до апеляційного суду разом з апеляційною скаргою також було подано клопотання про долучення до справи доказу та призначення судової транспортно-товарознавчої експертизи. У своєму клопотанні відповідач просив апеляційний суд:

1. Долучити в якості доказу Висновок експерта № 118 за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 21 серпня 2023 року та здійснити його оцінку разом з іншими доказами по справі;

2. У випадку відмови в долучення в якості доказу призначити судову транспортно-товарознавчу експертизу на підставі наявних в справі матеріалів. На вирішення експертам поставити наступне питання «Яка дійсна вартість автомобіля «Volvo S60», р.н. НОМЕР_1 , номер кузова (шасі) НОМЕР_2 в не пошкодженому стані станом на дату укладення Договору добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» № 32785а1кгв 24.03.2021 року?»

Апеляційним судом розглянуто клопотання про долучення доказів, у задоволенні якого суд відмовляє з огляду на наступне:

Апелянт у поданій апеляційній скарзі просить долучити до матеріалів справи як доказ висновок експерта № 118 за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 21 серпня 2023 року. Разом із тим сам висновок експерта до апеляційного суду апелянтом не подано. У графі «Додатки» апеляційної скарги відсутні відомості про приєднання до скарги зазначеного висновку, а у поданому клопотанні не зазначено переліку додатків до нього.

Водночас із матеріалів справи вбачається, що у суді першої інстанції відповідачем було подано клопотання про приєднання до матеріалів справи висновку експерта № 118 та копію відповідного висновку (том 2, а.с. 104-113, 114-125).

Проти такого клопотання заперечила представник позивача, вказавши, що даний доказ подається з порушенням ст. 83 ЦПК України, а саме, через чотири місяці після подання відзиву та після закриття підготовчого судового засідання. Замовлення експерту представником відповідача було подане 01 серпня 2023 року, відзив подавався 09 травня 2023 року. Причин поважності пропуску строку для подання цього доказу не зазначено.

Згідно з протоколом судового засідання № 1882301 від 08 вересня 2023 року суд першої інстанції розглянув зазначене клопотання відповідача та постановив протокольну ухвалу, якою відмовив у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання доказів та їх прийняття (том 2, а.с. 168-169).

Оцінивши наведені обставини, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у прийнятті додаткових доказів з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджується, що аналогічне клопотання про долучення вказаного висновку експерта було заявлено відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції. Суд першої інстанції розглянув це клопотання та постановив протокольну ухвалу про відмову у його задоволенні, а також про відмову у поновленні строку на подання відповідних доказів, оскільки відповідачем пропущено встановлений процесуальний строк для подання клопотань.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції з наведеного приводу належними та обґрунтованими, відтак в повній мірі погоджується з таким процесуальним рішенням суду.

Згідно ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно вищевказаних норм, подаючи до суду докази з пропуском визначеного законом строку, заявник повинен не лише зазначити підстави, які перешкодили йому у вчасному поданні таких доказів, а й належним чином довести наявність підстав неможливості подання таких доказів у визначений строк, що відповідачем зроблено не було.

Тому апеляційний суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні клопотання про прийняття нових доказів по справі.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про призначення судової транспортно-товарознавчої експертизи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 29.11.2023 за клопотанням представника відповідача було призначено судову транспортно-товарознавчу експертизу. На час проведення відповідного експертного дослідження провадження у справі було зупинено, а виконання експертизи доручено експертам КНДІСЕ. Витрати, пов`язані з проведенням експертного дослідження, покладено на відповідача - АТ «СК «АРКС», із зобов`язанням здійснити оплату виставленого рахунку протягом десяти днів з моменту його отримання.

26.05.2025 представник відповідача адвокат Шишлов О.Є. звернувся до суду з клопотанням про повторне направлення до КНДІСЕ ухвали суду від 29.11.2023 про призначення судової транспортно-товарознавчої експертизи та про зупинення провадження у справі. В обґрунтування зазначеного клопотання він послався на те, що АТ «СК «АРКС» нібито не отримувало від експертної установи рахунок на оплату вартості експертного дослідження, що, на його думку, підтверджується службовою запискою начальника сектора діловодства адміністративного відділу адміністративного управління АТ «СК «АРКС» Сарбаш Н.В.

Представник позивача заперечив проти задоволення зазначеного клопотання, вказавши, що рахунок експертної установи був належним чином направлений та отриманий представником відповідача, а доводи, наведені адвокатом Шишловим О.Є., свідчать про намагання затягнути розгляд справи та мають ознаки зловживання процесуальними правами.

Судом було встановлено, що повноваження адвоката Шишлова О.Є. на представництво інтересів АТ «СК «АРКС» належним чином перевірені та підтверджені матеріалами справи. При цьому рахунок експертної установи для оплати вартості проведення експертного дослідження було направлено представнику відповідача судом 20.03.2024, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 29, том 2).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що лист заступника директора КНДІСЕ від 19.05.2024, до якого було долучено рахунок на оплату експертизи та клопотання про надання експерту додаткових матеріалів, отримано адвокатом Шишловим О.Є. 20.05.2024. Факт отримання зазначеної кореспонденції підтверджується, зокрема, самим представником відповідача у поданому ним клопотанні про витребування судом доказів для подальшого направлення їх експерту.

З огляду на наведене колегія суддів зазначає, що представнику відповідача було достеменно відомо про призначення судової експертизи за його ж клопотанням, а також про необхідність своєчасної оплати її вартості. Проте належних заходів, спрямованих на забезпечення проведення експертного дослідження, зокрема щодо оплати рахунку експертної установи, відповідачем вжито не було.

Таким чином, відповідач фактично ухилився від проведення призначеної судом експертизи, не здійснивши оплату її вартості, попри обізнаність про необхідність такої оплати.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано встановив зазначені обставини та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для повторного призначення експертизи.

Ураховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції також не вбачає правових підстав для призначення у справі ще однієї судової транспортно-товарознавчої експертизи.

Суд апеляційної інстанції виходить із того, що відповідна експертиза у справі вже була призначена судом за ініціативою самого відповідача, однак її проведення стало неможливим саме з причин, що залежали від відповідача, який, будучи належним чином повідомленим про необхідність оплати вартості експертного дослідження, не вжив жодних заходів для виконання покладеного на нього обов`язку щодо її оплати.

Фактично відповідач, маючи інформацію про призначення експертизи, отримавши рахунок експертної установи та відповідну кореспонденцію, не забезпечив проведення призначеного судом дослідження, чим допустив ухилення від участі у проведенні експертизи.

За таких обставин повторне заявлення клопотання про призначення експертизи не може бути підставою для її нового призначення, оскільки це фактично призвело б до безпідставного затягування розгляду справи та усунення наслідків процесуальної поведінки сторони, яка не забезпечила виконання власного процесуального обов`язку.

Враховуючи наведене, а також те, що матеріали справи містять достатній обсяг доказів для вирішення спору по суті, колегія суддів апеляційного суду не вбачає необхідності у призначенні нової експертизи, у зв`язку з чим апеляційний суд відмовляє у задоволенні клопотання.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги зазначив, що між сторонами укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, за умовами якого страхова сума дорівнює дійсній вартості автомобіля на момент укладення договору та визначена сторонами у розмірі 1 100 000 грн, тоді як після настання страхового випадку - пожежі транспортного засобу внаслідок протиправних дій третіх осіб - відповідач, здійснюючи страхову виплату, безпідставно зменшив дійсну вартість автомобіля та визначив розмір страхового відшкодування виходячи з іншої, значно меншої оцінки вартості майна; при цьому відповідач, заперечуючи визначену договором вартість транспортного засобу, ініціював проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи, однак не забезпечив її проведення через несплату вартості експертного дослідження, що суд розцінив як ухилення від участі у проведенні експертизи, у зв`язку з чим відповідно до ст. 109 ЦПК України визнав встановленою обставину щодо дійсної вартості автомобіля на момент укладення договору в розмірі 1 100 000 грн; виходячи з умов договору страхування щодо порядку визначення страхового відшкодування у разі повної забибелі транспортного засобу, суд визначив належний до виплати розмір страхового відшкодування з урахуванням суми знецінення автомобіля та вартості залишків пошкодженого транспортного засобу, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача різниці між належною до виплати сумою та фактично виплаченими коштами, а також передбаченої договором пені за прострочення виплати, інфляційних втрат та трьох відсотків річних. також з огляду на порушення прав позивача як споживача страхових послуг суд також дійшов висновку про відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке:

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що сторони у справі не заперечували наявність підстав для виплати страхового відшкодування. Предметом спору між ними був виключно розмір такого відшкодування, а саме - від якої вартості транспортного засобу повинні обчислюватися відповідні виплати.

Відповідач, обґрунтовуючи свою позицію, посилався на положення Договору страхування, відповідно до яких у разі встановлення, що ринкова вартість транспортного засобу на момент укладення договору є меншою за дійсну вартість, погоджену сторонами та визначену у договорі як страхову суму, страховик має право застосувати при розрахунку страхового відшкодування саме таку ринкову вартість.

При цьому відповідач також посилався на умови пунктів 28.8 та 28.25 Договору. Так, відповідно до пункту 28.8 Договору у разі повної загибелі транспортного засобу страхове відшкодування визначається у розмірі страхової суми за вирахуванням суми знецінення транспортного засобу за період страхування, вартості пошкодженого транспортного засобу та встановленої договором франшизи. Вартість пошкодженого транспортного засобу, згідно з цим пунктом, визначається шляхом аналізу попиту та пропозицій на ринку щодо такого транспортного засобу, зокрема на онлайн-аукціонах з продажу автомобілів, або шляхом експертної оцінки.

Крім того, пунктом 28.25 Договору передбачено, що у випадку, якщо при настанні страхового випадку буде встановлено, що страхова сума на дату укладення договору перевищує дійсну вартість транспортного засобу на цю дату, страхове відшкодування підлягає виплаті в межах дійсної вартості транспортного засобу, яка застосовується при розрахунку відшкодування замість страхової суми.

На підтвердження зазначеної позиції відповідач посилався на звіт суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_2 №009/22 від 14.02.2022, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля VOLVO S60 становить 909 666,47 грн, тоді як його ринкова вартість станом на 28.01.2022 визначена у розмірі 558 019,00 грн. З огляду на те, що вартість відновлювального ремонту перевищує встановлений договором поріг, відповідач вважав, що має місце повна загибель транспортного засобу, у зв`язку з чим страхове відшкодування підлягає визначенню відповідно до умов договору з урахуванням дійсної вартості транспортного засобу, суми його знецінення, вартості пошкодженого автомобіля та франшизи

Даний предмет спору був предметом детального дослідження суду першої інстанції. Оцінивши надані сторонами докази та умови Договору добровільного страхування наземного транспортного засобу № 32785а1кгв від 24.03.2021, суд встановив, що сторонами при укладенні договору була погоджена дійсна вартість транспортного засобу та страхова сума у розмірі 1 100 000 грн, що прямо передбачено пунктом 11 Договору.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до умов договору страхове відшкодування у випадку повної загибелі транспортного засобу підлягає визначенню виходячи із погодженої сторонами страхової суми з урахуванням передбачених договором відрахувань, зокрема суми знецінення транспортного засобу за період страхування, вартості пошкодженого транспортного засобу та франшизи.

Врахувавши, що відповідач не довів обставин щодо іншого розміру дійсної вартості транспортного засобу на момент укладення договору, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність здійснення розрахунку страхового відшкодування саме виходячи з погодженої сторонами вартості автомобіля у розмірі 1 100 000 грн.

Разом з тим зазначені доводи були предметом детального дослідження та оцінки судом першої інстанції. Судом встановлено, що при укладенні договору добровільного страхування сторони погодили дійсну вартість транспортного засобу та страхову суму у розмірі 1 100 000 грн, що прямо закріплено умовами договору.

Не погоджуючись із визначеною сторонами дійсною вартістю транспортного засобу, відповідач у ході розгляду справи заявив клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи для встановлення такої вартості. Ухвалою суду першої інстанції відповідну експертизу було призначено, однак її проведення не відбулося у зв`язку з несплатою відповідачем вартості експертного дослідження.

Оцінивши такі обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про ухилення відповідача від участі у проведенні експертизи.

Відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання необхідних для проведення експертизи матеріалів або від іншої участі в експертизі, що унеможливлює її проведення, суд залежно від того, яка особа ухиляється та яке значення має експертиза для вирішення спору, має право визнати встановленою обставину, для з`ясування якої призначалася експертиза.

Застосувавши зазначену норму процесуального права, суд першої інстанції визнав встановленою дійсну вартість транспортного засобу на момент укладення договору у розмірі 1 100 000 грн та здійснив розрахунок належного до виплати страхового відшкодування виходячи саме з цієї вартості.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на належних і допустимих доказах та відповідають вимогам процесуального закону. Належних доказів, які б спростовували висновок суду щодо ухилення відповідача від проведення експертизи або свідчили про неможливість її оплати, відповідачем до суду апеляційної інстанції не подано.

За таких обставин доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до незгоди з визначеною судом вартістю транспортного засобу та розміром страхового відшкодування, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» залишити без задоволення.

Рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 20 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько