Справа № 511/3212/23
Провадження № 2/517/65/2026
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2026 року с-ще Захарівка

Захарівський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Тростенюка В.А.,

секретаря судового засідання Грабовій І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Захарівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Щелакова К.В. звернулася в суд з позовом до відповідача в якому просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; ІПН - НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН - НОМЕР_2 ) автомобіль MERCEDES-BENZ S 400, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 ;

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; ІПН - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН - НОМЕР_2 ) в якості компенсації 1/2 (одна друга) частини середньоринкової вартості автомобіля MERCEDES-BENZ S 400, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 , що складає 432 460,00 (чотириста тридцять дві тисячі чотириста шістдесят гривень 00 копійок);

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; ІПН - НОМЕР_1 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН - НОМЕР_2 ) витрати на проведення експертизи вартості автомобілю у розмірі 2000,00 (дві тисячі гривень 00 копійок);

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; ІПН - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН - НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 5398, 20 (п`ять тисяч триста дев`яносто вісім гривень 20 копійок).

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 16 вересня 2015 року між сторонами було укладено шлюб. Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася донька ОСОБА_3 .

На початку 2023 року сторони припинили шлюбні відносини та 27.03.2023 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси шлюб між сторонами було розірвано.

За час перебування у шлюбі ними було придбано два автомобілі: - HYUNDAI SANTA FE, попередній номерний знак НОМЕР_5 ; - MERСEDES-BENZ S 400, попередній номерний знак НОМЕР_3 .

Відповідно до відповіді з Територіального сервісного центру МВС № 5141 від 01.07.2023 року на запит адвоката надано інформацію згідно якої рухоме майно а саме: автомобіль MERСEDES-BENZ S 400, попередній номерний знак НОМЕР_3 був відчужений 02.02.2023 року на підставі договору купівлі-продажу № 5141/2023/3636880 та зареєстрований на іншу особу без згоди позивачки.

Відповідач по справі продав вказаний автомобіль та жодної згоди на продаж позивачка не давала.

Враховуючи те, що відчуження автомобілю, який був об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, відбулося на підставі договору купівлі-продажу, то відповідач, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , набув у володіння грошові кошти від продажу автомобіля.

З моменту переходу права власності на спірні транспортний засіб: автомобільMERСEDES-BENZ S 400, попередній номерний знак НОМЕР_3 до наступного власника ( ОСОБА_4 ), яка в силу ст. 330 Цивільного кодексу України є добросовісним набувачем, об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін стали саме грошові кошти отримані від продажу автомобілю.

Відповідно до Висновку експерта № 31/23-Е транспортно-товарознавчого дослідження від 31.07.2023 року середньоринкова вартість досліджуваного автомобіля MERСEDES-BENZ S 400, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 складає 864 920,00 (вісімсот шістдесят чотири тисячі дев`ятсот двадцять грн. 00 коп.).

З урахування того, що Позивачка претендує на половину від 864 920,00 гривень, вартість позову визначається у розмірі 432 460,00 гривень.

Ухвалою Великомихайлівського районного суду Одеської області від 05 січня 2024 року прийнято до розгляду вищевказану позовну заяву та відкрито провадження у справі (а.с. 90-91, т.1).

Відповідно до розпорядження голови Великомихайлівського районного суду Одеської області від 17 січня 2025 року цивільну справу № 511/3212/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя передано на розгляд до Фрунзівського районного суду Одеської області (а.с.147, т. 1).

Ухвалою Фрунзівського районного суду Одеської області від 20 січня 2025 року цивільну справу № 511/3212/23 прийнято до свого провадження та призначено до підготовчого судового засідання (а.с. 149, т.1).

30 січня 2025 року від представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Чернецького В.А. до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому він частково визнає позов та вважає деякі позовні вимоги необгрунтованими та безпідставними в частині:

Стягнення з Відповідача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН- НОМЕР_6 ) на користь Позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ШН- ) в якості компенсації 1/2 (одної другої) частини середньо ринкової вартості автомобіля MERSEDES-BENZ S 400, реєстраційний номер НОМЕР_7 , VIN НОМЕР_4 , що складає 432 460,00 (чотириста тридцять дві тисячі чотириста шістдесят гривень 00 копійок);

Стягнення з Відповідача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН- НОМЕР_6 ) на користь Позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІПН- НОМЕР_2 ) судового збору у розмірі 5398, 20 ( п`ять тисяч триста дев`яносто вісім гривень 20 копійок).

Стягнення з Відповідача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН- НОМЕР_6 ) на користь Позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІПН- НОМЕР_2 ) витрати на проведення експертизи вартості автомобіля у розмірі 2000,00 (дві тисячі 00 копійок).

Відзив на позовну заяву мотивований тим, що оцінку вартості майна при його поділі між подружжям слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до Висновку експерта № 31/23-Е транспортно-товарознавчого дослідження від 31.07.2023 року середньо ринкова вартість досліджуваного автомобіля MERSEDES- BENZ S 400, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 складає 864920,00 (вісімсот шістдесят чотири тисячі дев`ятсот двадцять грн 00 коп.).

Позивачка ОСОБА_1 претендує на половину від 864 920.00 гривень, вартість позову визначається у розмірі 432 460,00 гривень.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Чернецький В.А. категорично не погоджуються і вважають, що вартість автомобіля MERSEDES-BENZ S 400, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 завищеною, надаючи висновок експерта №013-СЕ/24 транспортно- товарознавчого дослідження від 23 квітня 2024 року, середньо ринкова вартість досліджуваного автомобіля MERSEDES-BENZ S 400, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_8 , 2009 р.в. на дату оцінки з урахуванням його технічного стану і пошкоджень, а також за умови, що дані, які викладені за результатами діагностики дослід жувального КТЗ, наданого спеціалістами спеціалізованої станції технічного обслуговування для даної моделі є достовірними, визначається рівною 333 476.01 грн. ( триста три тисячі чотириста сімдесят шість гривень 01 копійка), оскільки позивачка претендує на половину вартості автомобіля, то відповідно вартість позову повинна визначатися у розмірі 166 73 8, 05 (сто шістдесят шість тисяч сімсот тридцять вісім гривень 05 копійок) (а.с. 158-163, т.1).

30 січня 2025 року від представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Чернецького В.А. до суду надійшла зустрічна позовна заява про поділ спільного майна подружжя (а.с. 202-207, т.1).

Ухвалою суду від 26 лютого 2025 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Чернецького В.А. про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву та продовження строку для подання зустрічної позовної заяви відмовлено (а.с. 30-34, т. 2).

Відзив ОСОБА_5 на позовну заяву у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - залишено без розгляду.

Зустрічну позовну заяву з додатками повернуто відповідачу та його представнику, роз`яснено їм право на звернення до суду з позовними вимогами з додержанням загальних правил щодо подання позову, передбачених ЦПК України (а.с. 30-34, т. 2).

Представник позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилася, надавши до суду заяву в якій вказала, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити, просять суд розглядати справу без їх участі (а.с. 165-166, т. 2).

Представник відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_7 у судове засідання не з`явився, надавши клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, в якому просив в позовних вимогах позивача відмовити у повному обсязі (а.с. 162-163, т.2).

Також просив стягнути з позивача на користь відповідача витрати на проведення експертиз вартості автомобіля у сумі 4 000, 00 грн., у сумі 8 557, 44 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 16 000, 00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою .

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Поряд з цим, частина 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд, з`ясувавши фактичні обставини у справі, дослідивши матеріали справи на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 16 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_9 виданого 16 вересня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції (а.с. 59, т.1).

Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_10 (а.с. 61, т. 1).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 березня 2023 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 було розірвано та змінено позивачу прізвище на дошлюбне « ОСОБА_10 » (а.с. 60, т.1).

За час перебування у шлюбі сторонами було придбано два автомобілі: - HYUNDAI SANTA FE, попередній номерний знак НОМЕР_5 та MERСEDES-BENZ S 400, попередній номерний знак НОМЕР_3 .

Так, відповідно до довідки з Територіального сервісного центру МВС № 31/15/5141-37су від 01.07.2023 року, згідно з ЄДРТЗ МВС, станом на 01.07.2023 року, за гр. ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_6 ) не має зареєстрованих транспортних засобів.

За період з 01.01.2023 року по теперішній час, станом на 01.07.2023 року гр. ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_6 ) 02.03.2023 року було продано транспортний засіб HYUNDAI SANTA FE, номерний знак НОМЕР_5 на підставі ДКП № 3553/23/1/022516 від 02.03.2023, укладеного в ТОВ «Бриз» (), зазначена вартість 7 000 грн.

Також, на підставі ДКП № 5141/2023/3636880, укладеному в ТСЦ № 5141 від 02.02.2023 гр. ОСОБА_2 було продано транспортний засіб MERCEDES-BENZ S 400, номерний знак НОМЕР_3 , зазначена вартість 350 000 грн., та відповідно надано копії договорів купівлі-продажу вищевказаних транспортних засобів (а.с. 70-72, т.1).

Згідно висновку експерта № 31/23-Е транспортно-товарознавчого дослідження автомобіля MERCEDES-BENZ S 400, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_11 складеного 31 липня 2023 року, середньо ринкова вартість досліджуваного автомобіля MERCEDES-BENZ S 400, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_11 , складає 864 920,00 грн. (а.с. 75-85, т.1).

Згідно висновку експерта № 013-СЕ/24 транспортно-товарознавчої експертизи автомобіля MERCEDES-BENZ S 400, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_11 , 2009 р.в. складеного 23 квітня 2024 року та долученого до матеріалів відзиву представником відповідача, адвокатом Чернецьким В.А., ринкова вартість автомобіля MERCEDES-BENZ S 400, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_11 , 2009 р.в. на дату оцінки з урахуванням його технічного стану і пошкоджень, а також за умови, що дані, які викладені за результатами діагностики досліджуваного КТЗ, наданого спеціалістами спеціалізованої станції технічного обслуговування для даної моделі, є достовірними, визначається рівною 333 476,01 грн. (а.с. 164-190, т. 1).

Ухвалою Фрунзівського районного суду Одеської області від 26 лютого 2025 року клопотання представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Чернецького В.А. про призначення судової транспортно-товарознавчої експертизи задоволено та призначено по даній справі судову транспортну-товарознавчу експертизу з оглядом транспортного засобу MERCEDES-BENZ S 400, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_11 (а.с. 35-36, т. 2).

Представником позивача ОСОБА_1 , адвокатом Щелаковою К.В. подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 26 лютого 2025 року по справі № 511/3212/23 (а.с.41-45, т.2).

Постановою Одеського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_6 залишено без задоволення. Ухвалу Фрунзівського районного суду Одеської області від 26 лютого 2025 року залишено без змін (а.с. 109-112, т. 1).

Згідно висновку експерта Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Маковецького Р.В. від 30 січня 2026 року № СЕ-19/116-25/27998-АВ, ринкова вартість автомобіля MERCEDES-BENZ S 400, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_11 станом на момент огляду за умови, що дані діагностики надані експерту під час огляду, є достовірними, визначається рівній 293 172, 27 грн. (а.с. 122-139, т.2).

Щодо врахування судом транспортно-товарознавчих експертиз автомобіля наданих сторонами та проведення транспортно-товарознавчої експертизи автомобіля за ухвалою суду, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Наведене відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу.

Згідно з частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Порядок призначення судової експертизи, обов`язки, права та відповідальність судового експерта, організація проведення експертизи та оформлення її результатів визначається Законом України "Про судову експертизу", Цивільним процесуальним кодексом України, Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, науково - методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, іншими нормативно-правовими актами з питань судової експертизи.

Судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (стаття 1 Закону України "Про судову експертизу").

Підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб.

За змістом частин другої, третьої статті 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Відповідно до ч. 3 ст. 103 ЦПК України при призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з урахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза).

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» звернуто увагу судів на необхідність суворого додержання вимог закону при призначенні судових експертиз та використанні їх висновків (п. 1); проведення експертизи в суді повинно здійснюватися з додержанням правил, передбачених процесуальним законом.

Частиною 1 статті 104 ЦПК України визначено, що про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Отже, діючим цивільним процесуальним законодавством передбачено, що експертиза у справі призначається судом у разі необхідності з`ясування фактичних обставин, що становлять предмет доказування. Також за змістом вказаних норм кожна сторона має право надавати суду докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються, обставин, для з`ясування яких необхідні спеціальні знання - висновки експертизи. У разі, якщо у сторони відсутня можливість самостійно надати висновок, відповідна сторона вправі заявити перед судом клопотання про призначення відповідної експертизи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Дульський проти України" (заява № 61679/00) від 01 червня 2006 року зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів з`ясування або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.

З досліджених матеріалів справи вбачається, що предметом позову є поділ спільного майна подружжя, зокрема, автомобіля MERSEDES-BENZ S 400, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 . За висновком експерта наданим позивачем вартість автомобіля складає 864 920 грн.

Представником відповідача до матеріалів справи додано висновок експерта, де вартість автомобіля складає 333 476,01 грн., тому для повного і всебічного розгляду справи за клопотанням представника відповідача судом було призначено по даній справі судову транспортну-товарознавчу експертизу з оглядом транспортного засобу MERCEDES-BENZ S 400, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

У зв`язку з цим, визначення вартості майна, що є предметом спору, підлягає обов`язковому з`ясуванню для вирішення спору та без встановлення цієї обставини вирішити даний спір неможливо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

З огляду на вказане, суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (Домбо Бехеєр Б.В. проти Нідерландів, рішення ЄСПЛ від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88).

Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до змісту заявлених позовних вимог, позивач звернулась із позовом про поділ спільного майна подружжя, зокрема, автомобіля. З матеріалів справи вбачається, що спірний автомобіль вибув із володіння колишнього подружжя, що підтверджується договором купівлі-продажу від 02.02.2026 року № 5141/2023/3636880, у зв`язку з чим необхідно було визначити ринкову вартість автомобіля саме на час розгляду справи.

Призначення судової експертизи за результатами розгляду клопотання відповідача є елементом права на справедливий розгляд справи та відповідає принципу змагальності та рівності сторін.

Отже, матеріалами справи встановлено, що висновки експерта про судову транспортну-товарознавчу експертизу, які були надані позивачем та відповідачем без натурного огляду спірного автомобіля, свідчить про їх можливу неповноту та обмеженість у встановленні реального стану транспортного засобу. Тому висновок експерта Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Маковецького Р.В. від 30 січня 2026 року № СЕ-19/116-25/27998-АВ призначений ухвалою суду є законним, обгрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону та встановлює обставини справи, на які посилаються сторони, а також свідчить про його повноту та реальний стан автомобіля та служить для прийняття законного рішення.

Так, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України).

Також, варто вказати, що згідно статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (перше речення абзацу 2 частини 1 статті 71 Кодексу).

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Згідно ч. 4 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

На вимогу ч. 5 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Враховуючи, що обидві сторони визнають, що спірне майно відноситься до спільної сумісної власності подружжя, воно підлягає поділу між сторонами. Обираючи спосіб і порядок поділу такого майна суд враховує, що поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України. При цьому за змістом статті 71 СК при поділі майна суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц (провадження № 61-6575св19), від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20 (провадження № 61-1714св22), від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23).

Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Кожен з подружжя має право на поділ майна, яке є об`єктом спільної власності, шляхом виділення його в натурі в особисте майно та припинення спільної власності взагалі. Відповідно ст. 71 СК України у випадку неподільності об`єкту спільного майна, він присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Тобто, при наявності такої кількості об`єктів спільного неподільного майна, суд повинен справедливо присудити частину об`єктів майна одному з подружжя, частину - іншому і, таким чином, припинити як спільну власність, так і сам спір, як існуючий, так і такий що ймовірно виникне у майбутньому між подружжям.

У постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 369/7613/17, від 09 червня 2021 року в справі № 523/15462/16-ц, від 14 квітня 2021 року в справі № 127/7830/17 наголошується: «... вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності».

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Так, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Так, з врахуванням зазначених норм, оскільки сторони не можуть досягнути самостійної згоди щодо вартості спірного майна, суд виходить з її вартості на момент розгляду справи та вважає належною його вартість відповідно до висновку експерта Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Маковецького Р.В. від 30 січня 2026 року № СЕ-19/116-25/27998-АВ, де ринкова вартість спірного майна - автомобіля MERCEDES-BENZ S 400, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_11 визначена у розмірі 293 172, 27 грн.

Враховуючи наведене, суд вважає здійснити поділ майна подружжя наступним чином: визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль MERCEDES BENZ S 400, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 . Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 в якості компенсації 1/2 частини ринкової вартості автомобіля MERCEDES BENZ S 400, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 у розмірі 146 586 (сто сорок шість тисяч п`ятсот вісімдесят шість) грн. 10 коп.

З врахуванням зазначеного, на думку суду, такий розподіл майна по відношенню до сторін буде справедливими, відповідатиме інтересам осіб та не буде порушувати їх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено 5 398, 20 грн. судового збору, що підтверджується квитанцією про сплату № 5659-0237-5400-0727 від 16.10.2023 року та квитанцією № 8556-2244-9394-4852 від 21.12.2023.

Відповідно до абз. 2 п. 36 Постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10 якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, відповідно до частини задоволених позовних вимог, стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 2 699 (дві тисячі шістсот дев`яносто дев`ять) грн. 10 коп.

Щодо вимог представника відповідача, адвоката Чернецького В.А. про стягнення з позивача на користь відповідача витрати на проведення експертиз вартості автомобіля у сумі 4 000, 00 грн. та у сумі 8 557, 44 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 16 000, 00 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів ОСОБА_2 здійснював адвокат Чернецький В.А. на підставі: Договору про надання правничої допомоги б/н від 29.01.2024.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Наведений підхід до вирішення питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу є сталим та неодноразово викладався у постановах Верховного Суду, зокрема, від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18, від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15ц (провадження № 14-382цс19), від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20), від 19 листопада 2021 року у справі № 752/16038/19 (провадження № 61-7905св21).

Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, та на користь якої ухвалене рішення.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд при вирішенні вказаного питання враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22.11.2019 у справі № 810/1502/18.

Суд також зазначає, що в пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 рок № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Верховний Суд у постанові від 28.09.2023 у справі № 686/31892/19 зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, для підтвердження понесених стороною витрат на правову допомогу, така особа повинна надати до суду, зокрема, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

На підставі викладеного вище, враховуючи, що представник відповідача всупереч положенням статей 137-138 ЦПК України не надав, зокрема, детальний розрахунок витрат на правову допомогу та інших судових витрат (витрати на проведення експертиз) в межах цієї справи та документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження, які б свідчили про фактично понесені витрати на правничу допомогу, суд вважає зазначені витрати документально непідтвердженими та недоведеними.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 15.11.2023 по справі № 519/24/20 (провадження № 61-7804св23), від 08.11.2023 по справі № 539/2673/21 (провадження № 61-9750св 23), від 01.11.2023 по справі № 202/3681/16 (провадження № 61-10719 св 23).

Оскільки представником відповідача не надано вищевказаних доказів, у суду відсутня змога встановити дійсний розрахунок понесених відповідачем вказаних витрат, у зв`язку з чим підстави для відшкодування витрат на правничу допомогу відсутні.

Керуючись статтями 12, 13, 76, 77, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , поштова адреса: АДРЕСА_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , поштова адреса: АДРЕСА_3 автомобіль MERCEDES BENZ S 400, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , поштова адреса: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , поштова адреса: АДРЕСА_3 в якості компенсації 1/2 частини ринкової вартості автомобіля MERCEDES BENZ S 400, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 у розмірі 146 586 (сто сорок шість тисяч п`ятсот вісімдесят шість) грн. 10 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , поштова адреса: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , поштова адреса: АДРЕСА_3 судовий збір у розмірі 2 699 (дві тисячі шістсот дев`яносто дев`ять) грн. 10 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через Захарівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 31 березня 2026 року.

Суддя: