Провадження № 2/522/230/26
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження

05 січня 2026 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду міста Одеси Бондар В.Я., дослідивши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український науково-дослідний інститут медицини транспорту» Міністерства охорони здоров`я України про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі представника ОСОБА_2 31.12.2025 звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до Державного підприємства «Український науково-дослідний інститут медицини транспорту» Міністерства охорони здоров`я України та просить суд:

- визнати незаконними дії та бездіяльність відповідача;

- визнати порушеним право позивача на підготовку та допуск до захисту дисертації;

- зобов`язати відповідача відновити порушене право, шляхом належної підготовки до захисту та організації порядку самого захисту дисертаційної роботи позивача на тему: «Патогенетичне обґрунтування діагностичної важливості визначення розміру крововтрати при гострих кровотечах».

Суд, дослідивши матеріали справи, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі приходить до наступного висновку.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, що для того щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Крім того, у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.

Наведене дає підстави для висновку, що «суд, встановлений законом» охоплює поняття юрисдикції суду, визначеної процесуальним законом.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У статті 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

При визначенні питання належності спору до юрисдикції суду, постає два питання: по-перше, чи підлягає спір вирішенню судами, тобто чи є він юридичним в розумінні статті 124 Конституції України, якщо так, то до юрисдикції якого суду належить вирішення такого спору.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а; провадження №11-1081апп18).

ОСОБА_1 у позові вказує, що помилки професорів призвели до неможливості захисту дисертаційної роботи, також вказує, що в процесі підготовки до захисту дисертаційної роботи ДУ «Науково-дослідний інститут медицини транспорту МОЗ України» допустила істотні порушення вимог чинного законодавства України, зокрема, у відповідача була відсутня аспірантура за спеціальністю 14.03.04 «Патологічна фізіологія», що унеможливлювало законне прикріплення здобувача та затвердження теми дисертаційної роботи.

Тож, зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 фактично просить відповідача створити аспірантуру за спеціальністю 14.03.04 «Патологічна фізіологія».

Згідно ч.1 та ч.2 ст.36 Закону України «Про вищу освіту» вчена рада є колегіальним органом управління закладу вищої освіти, який утворюється строком на п`ять років, склад якого затверджується наказом керівника закладу вищої освіти протягом п`яти робочих днів з дня закінчення повноважень попереднього складу вченої ради. Вчена рада закладу вищої освіти, зокрема: визначає стратегію і перспективні напрями розвитку освітньої, наукової та інноваційної діяльності закладу вищої освіти; затверджує освітні програми та навчальні плани для кожного рівня вищої освіти та спеціальності; ухвалює рішення з питань організації освітнього процесу, визначає строки навчання на відповідних рівнях; ухвалює основні напрями проведення наукових досліджень та інноваційної діяльності; присвоює вчені звання професора, доцента та старшого дослідника і подає відповідні рішення на затвердження до атестаційної колегії центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Згідно ч.3 ст.10 Закону України «Про науково і науково-технічну діяльність» до виключної компетенції вченої (наукової, науково-технічної, технічної) ради наукової установи належать питання щодо: визначення стратегії розвитку наукової установи та перспективних напрямів наукової і науково-технічної діяльності; проведення наукової і науково-технічної оцінки тематики та результатів науково-дослідних робіт; затвердження поточних (щорічних) планів наукових досліджень і науково-технічних (експериментальних) розробок; удосконалення та розвитку структури наукової установи; затвердження тем дисертацій здобувачів ступеня доктора філософії на третьому (освітньо-науковому) рівні вищої освіти або наукового ступеня доктора наук і призначення наукових керівників чи консультантів та ін.

Згідно п.6 Порядку підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у вищих навчальних закладах (наукових установах), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 261, вступ до аспірантури (ад`юнктури) та докторантури здійснюється на конкурсній основі відповідно до цього Порядку, Умов прийому на навчання до вищих навчальних закладів, затверджених МОН, та правил прийому до відповідного вищого навчального закладу (наукової установи). Правила прийому до вищого навчального закладу, зокрема щодо прийому до аспірантури (ад`юнктури) та докторантури, затверджує вчена рада вищого навчального закладу на основі Умов прийому на навчання до вищих навчальних закладів та в установлені строки оприлюднює їх на офіційному веб-сайті вищого навчального закладу. Відповідно до Умов прийому на навчання до вищих навчальних закладів вчена рада наукової установи, яка здійснює підготовку докторів філософії (згідно з отриманою ліцензією на провадження відповідної освітньої діяльності) та/або докторів наук, затверджує Правила прийому до наукової установи, якими регулюється вступ на відповідні рівні вищої освіти, та в установлені строки оприлюднює їх на офіційному веб-сайті наукової установи.

Згідно п.46 Порядку підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у вищих навчальних закладах (наукових установах), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 261, державне (регіональне) замовлення на підготовку здобувача наукового ступеня доктора наук в докторантурі за науковими спеціальностями розподіляється на конкурсній основі між закладами вищої освіти та науковими установами, в яких діють спеціалізовані вчені ради з присудження наукового ступеня доктора наук з відповідних наукових спеціальностей.

З наведених норм вбачається, що визначення спеціальностей для проходження аспірантури є виключною компетенцією Вченої ради закладу, яка затверджує напрямки розвитку наукової діяльності та умови прийому в аспірантуру, згідно з отриманих ліцензій та відповідно до розподілення замовлення на підготовку здобувача наукового ступеня.

З урахуванням викладеного можна зробити висновок, що юрисдикція суду не поширюється на правовідносини щодо зобов`язання відповідача затвердити спеціальності аспірантури, оскільки затвердження спеціальностей є виключною компетенцією Вченої ради Державного підприємства «Український науково-дослідний інститут медицини транспорту» Міністерства охорони здоров`я України.

Отже, не підлягає розгляду в цивільного судочинства вимоги ОСОБА_1 щодо організації захисту дисертаційного дослідження «Патогенетичне обґрунтування діагностичної важливості визначення розміру крововтрати при гострих кровотечах».

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо, зокрема, заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що такий спір не підвідомчий суду, то у відкритті провадження слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4, 9, 19, 186, 258, 260, 353, 354 Цивільного процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український науково-дослідний інститут медицини транспорту» Міністерства охорони здоров`я України про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання, шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду.

Суддя В.Я.Бондар