Провадження № 2-з/201/58/2026
УХВАЛА

про відмову у вжитті заходів забезпечення позову

31 березня 2026 року суддя Соборного районного суду міста Дніпра Наумова О.С., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради) про відібрання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні суду перебуває вказана цивільна справа.

Ухвалою суду від 29.12.2025 справу направлено за підсудністю до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області.

Ухвала скасована поставною Дніпровського апеляційного суду від 16.10.2026 та справу повернуто для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 31.03.2026 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку загального провадження, призначено проведення підготовчого засідання.

Разом із позовом позивачкою подана заява про забезпечення позову, в якій вона просить до набрання законної сили судовим рішенням у справі забезпечити позов шляхом обмеження права виїзду за межі України малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та заборони йому у супроводі ОСОБА_2 або у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України (на виїзд); шляхом заборони ОСОБА_2 або будь-яким особам змінювати місце фактичного проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; шляхом заборони ОСОБА_2 або будь яким-особам змінювати місце та спосіб навчання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заява обґрунтована тим, що постановою Полтавського апеляційного суду від 28.07.2025 по справі № 202/2883/22 визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_4 .

Постановою Верховного Суду від 12.11.2025 залишено постанову Полтавського апеляційного суду від 28.07.2025 без змін.

Зокрема, у вказаній постанові Верховним Судом визначено, що місцевий суд встановив, що сторони перебувають у конфлікті, хоча в судовому засіданні заперечували ці обставини. Протягом 2021 року та початку 2022 року ОСОБА_1 надавала ОСОБА_2 нотаріально посвідчені дозволи на тимчасові поїздки сина ОСОБА_3 за межі України, а саме до Домініканської Республіки, Республіки Кіпр, Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка.

Дитина у спірний період була зарахована до декількох дитячих закладів, які розташовані у м. Полтаві, у м. Краматорську Донецької області та у с. Артільному Лозівського району Харківської області.

Також місцевий суд встановив, що 13 червня 2022 року ОСОБА_2 , завчасно не попередивши ОСОБА_1 , забрав малолітнього ОСОБА_3 з Центру дитячого розвитку "Перлина" у м. Полтаві та відвіз до свого місця проживання у м. Дніпрі. ОСОБА_2 та його представники в ході судового розгляду не надали доказів, що такі дії були узгоджені з матір`ю дитини чи останній було доведено до відома щодо його намірів.

Допитана в судовому засіданні свідок суду пояснила, що працює вихователем Центру дитячого розвитку "Перлина" м. Полтава. 13 червня 2022 року приблизно о 10 год. 30 хв. дитяча група, яку відвідував ОСОБА_3 вийшла на прогулянку. Невідомий їй чоловік, який спочатку не назвав себе, забрав ОСОБА_3 на руки та став виходити з території садка. Дитина плакала, пручалась, говорив, щоб його не забирали, проте чоловік ОСОБА_2 силою утримував дитину та посадив до автомобіля. ОСОБА_2 був не сам, разом з ним була жінка з чорним волоссям. Цей чоловік відштовхнув свідка від автомобіля. Інші діти були налякані. За даним фактом з приводу нанесення свідку легких тілесних ушкоджень відкрите кримінальне провадження.

Однак, свідомо ігноруючи принципи обов`язковості судового рішення, визначені ст. 18 ЦПК України, відповідач ОСОБА_2 відмовляється повертати сина для проживання з позивачкою, ігнорує телефонні дзвінки, уникає зустрічей зі мною, забороняє сину спілкуватись з позивачкою.

Позивачка зверталась до органів поліції із заявами про вчинення ОСОБА_2 кримінальних правопорушень, передбачених ст. 382 КК України, за завами внесено до ЄРДР відповідні відомості, тривають кримінальні провадження.

Також позивачка декілька разів зверталась із заявами до відповідача про виконання судового рішення, зверталась із заявою до Управління служби у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про сприяння у вирішенні питання передання сина, жодних дій не вчинено.

Через соціальні мережі нинішньої дружини ОСОБА_2 , від спільних знайомих дізналася, що колишній чоловік разом з сином має намір виїхати з території України без її погодження, тому просить забезпечити позов.

Дослідивши матеріали заяви, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пунктів 2, 3, 10 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин, іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні норми містяться у ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд у постанові від 15.01.2025 у справі № 369/7253/23 (провадження № 61-15450св24) переглядав в касаційному порядку заяву про забезпечення позову у справі про визначення місця проживання дитини.

У цій справі мати (позивачка) звернулася до суду апеляційної інстанції із заявою про забезпечення позову, у якій просила: зобов`язати батька надавати їй можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином, без присутності батька, та привозити сина до місця проживання його матері, для проживання з нею у певний період часу до набрання рішенням у справі законної сили; зобов`язати відповідача батька не чинити їй перешкод у спілкуванні з малолітнім сином до набрання рішенням у справі законної сили; заборонити виїзд за межі України дитини без згоди матері у супроводі батька та будь-яких інших осіб за його довіреністю, до набрання рішенням у справі законної сили.

Заява обґрунтована була тим, що після ухвалення судом першої інстанції рішення відповідач почав вчиняти дії, спрямовані на перешкоджання їй у спілкуванні з дитиною. Без її згоди змінив навчальний заклад сина, оформив йому новий паспорт для виїзду за кордон.

З огляду на те, що вся родина відповідача проживає за кордоном, зазначене може свідчити про те, що відповідач має намір вивезти сина на постійне місце проживання за кордон без згоди матері.

У зв`язку зі змінами до постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 від «Правила перетинання державного кордону громадянами України» (далі - Правила перетинання державного кордону) на період існування режиму воєнного стану у відповідача немає жодних перешкод для вивезення дитини за кордон, без згоди матері дитини та вирішення судом спору щодо визначення місця проживання дитини.

Вважала, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або унеможливити виконання судового рішення.

Ухвалою апеляційного суду від 12.11.2024 у задоволенні заяви відмовлено. Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони виїзду дитини за межі України, заявниця посилається лише на те, що відповідач, на її думку, має намір вивезти їхнього спільного сина за кордон, однак доказів на підтвердження зазначеного не надала.

Також позивачка не довела, що батько є особою, яка має право на виїзд за кордон відповідно статті 23 Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Крім того, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 754/7569/21, суд апеляційної інстанції зазначив, що за обставин цієї справи забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України не є можливим.

Верховний Суд, переглядаючи заяву, виснував про таке.

Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Коли сім`я руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи забезпечити інтереси дитини, щоб дитина зростала у благополучному середовищі, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення зростання дитини у найсприятливішому середовищі.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це, як правило, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Забезпечення позову у спорах щодо визначення місця проживання малолітньої дитини має на меті гарантувати дотримання інтересів дитини, створити передумови, які унеможливлять недобросовісну поведінку батьків, забезпечать фундамент для належного виконання судового рішення.

Згідно з пунктами 3, 10 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У справах про визначення місця проживання дитини суд має право вжити таких заходів забезпечення позову, як заборона переміщення (виїзду) дитини за межі України, визначення на період розгляду спору графіка побачень дитини з тим з батьків, з яким дитина фактично не проживає (особливо у випадку відчуження дитини від іншого з батьків), встановленням обов`язку вчинити певні дії.

Як зазначав Європейський суд з прав людини, національні органи влади зобов`язані максимально сприяти спілкуванню дитини з тим з батьків, з яким дитина не проживає, при цьому мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам. Зволікання у цьому, з урахуванням обставин справи, може мати непоправні наслідки для відносин дитини з тим із батьків, хто не проживає з нею (§ 79-80 рішення ЄСПЛ Mamchurv. Ukraine (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року).

Згідно з частинами третьою, десятою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення у справі.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Щодо забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на вільний вибір пересування з точки зору саме приватного, а не публічного права - це особисте немайнове правом, яке кожен громадянин, за загальним правилом, вільно, на власний розсуд може здійснювати. Діти реалізують це право за допомогою батьків. Механізм здійснення батьками права дитини на свободу пересування встановлений нормами ЦК України, СК України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» свобода пересування це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатись по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Норма статті 157 СК України визначає певні умови для реалізації права дитиною на свободу пересування, а саме, ставить це право у залежність від того з ким проживає дитина та підтвердження рішенням суду або висновком органу опіки та піклування місця проживання дитини. Ця норма говорить про умови реалізації права на свободу пересування, а не про умови, за яких воно забороняється, хоча практично може у деякий період часу обмежувати таке право.

Випадки, коли дитина, що покинула країну у супроводі одного з батьків і не повернулася підпадають під регулювання Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, укладеною 25.10.1980 в м. Гаазі, до якої Україна приєдналась законом України від 11.01.2006.

Однією з цілей Гаазької конвенції є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав. Гаазька конвенція запобігає самостійному одноосібному прийняттю рішення одного з батьків переміщувати дитину, змінювати країну проживання без згоди іншого. Не дивлячись на те, що Гаазька конвенція вимагає від судових органів держав-учасниць Конвенції видавати розпорядження про негайне повернення швидко - у шість тижнів із дати початку процедур, але на практиці цього може не відбутися («М.Р. та Д.Р. проти України»).

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду 14 лютого 2022 року у справі № 754/7569/21 (провадження № 61-15886сво21) зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. Саме в таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення.

В інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України не є можливим.

У постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц (провадження № 61-47217св18) та від 12 лютого 2020 року у справі № 288/162/19-ц (провадження № 61-11750св19) викладено правовий висновок, що суди відповідно до статей 149, 150 ЦПК України не можуть застосовувати як спосіб забезпечення позову заборону дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України, оскільки такий захід не передбачений цивільним процесуальним законом.

Верховний Суд погодився із тим, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі України сина сторін без згоди матері у супроводі батька, та будь-яких інших осіб за його довіреністю, до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.

Отже, обраний відповідачкою спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі України дитині не відповідає вимогам ст. 150 ЦПК України, оскільки позов пред`явлений не про повернення дитини у країну проживання (не по Гаазській конвенції), а інші підстави заборони перетину дитиною кордону суперечитимуть праву дитини на свободу пересування.

Крім того, суд наголошує на тому, що інститут забезпечення позову в правовій системі є важливим механізмом, який гарантує саме виконання рішень суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів сторін у судових процесах.

У Рішенні від 31 травня 2011 року N 4-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що з метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову (абзац п`ятий пункту 4 мотивувальної частини). Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод чи інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином, забезпечення позову вживається у випадку якщо позивач має побоювання, які викликані тим, що відповідачем протягом розгляду справи по суті буде вчинено дії, що призведуть до неможливості виконання рішення суду, у разі ухвалення судом рішення про задоволенні позовних вимог.

За змістом мотивувальної частини вказаного рішення Конституційного Суду України, інститут забезпечення позову має гарантувати саме виконання рішення суду, а не забезпечувати процес розгляду справи. На відміну від інституту забезпечення позову, який гарантує виконання рішення, заходами забезпечення процесу розгляду справи є такі заходи як процесуальний примус (Глава 9 ЦПК України), заходи забезпечення доказів (параграф 8 Глави 2 ЦПК України). Тому суд, застосовуючи принцип співмірності стосовно позовних вимог і порушеного права, про яке просить позивач, має корелювати цю співмірність зі обраним позивачем способом захисту порушеного права, яке він просить відновити, а не із поведінкою учасників справи під час судового розгляду, необхідністю забезпечення (витребування) і дослідження доказів, реалізацією інших процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Оцінюючи співмірність заходів забезпечення позову із позовними вимогами, суд зазначає, що захід забезпечення позову шляхом заборони одному із батьків вивозити неповнолітню дитину за межі території України (перетинати державний кордон України) не корелюється із вимогою про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, оскільки таке місце не пов`язане із країною перебування, адресою перебування в країні ані батьків ані дитини.

Окрім того, суд наголошує, що обґрунтованість заяви про забезпечення позову доводиться заявником за загальними правилами доказування в цивільному процесі , яке не може ґрунтуватися на припущеннях .

Статтею ст. 159 Сімейного кодексу України передбачено , якщо той із батьків , з ким проживає дитина , чинить перешкоди тому з батьків , хто проживає окремо , у спілкуванні з дитиною та у її вихованні , зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування , другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод . Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення , можливість спільного відпочинку , відвідування дитиною місця його проживання тощо) , місце та час їхнього спілкування . В окремих випадках , якщо це викликано інтересами дитини , суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи .

Тобто , законодавством передбачене право звернення одного із батьків до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні , що є самостійним предметом позову і не може бути заходом забезпечення позову .

Крім того , статтею 3 Конвенції про права дитини , яка набрала чинності для України 27 лютого 1991 року проголошено , що у всіх діях щодо дітей , незалежно від того , здійснюються вони державними чи приватними установами , що займаються питанням соціального забезпечення , судами , адміністративними чи законодавчими органами , першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини .

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (Заява №31111/04) зазначено , що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у Справі Olssonv. Sweden (№ 2) від 27 листопада 1992 року , і , дотримуючись такої рівноваги , особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини , які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків . Зокрема , стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів , які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року , п. 78) .

Отже, при винесенні вже остаточного рішення у цивільній справі, суд приймає до уваги тільки інтереси дітей , які переважають над інтересами батьків.

Вимоги заяви про заборону змінювати місце фактичного проживання, місце та спосіб навчання дитини взагалі не конкретизовані, не вказано не місце проживанні, не навчання. Таким чином, суд приходить до висновку , що представником позивача не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того , що невжиття таких заходів забезпечення позову, про які вона просить як то забарна зміни місця проживання та способу навчання дитини, може дійсно істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду про відібрання дитини або ефективний захист , або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки , за захистом яких вона звернулася , що є підставою для відмови у задоволенні заяви.

У зв`язку з наведеним, заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149, 150, 260 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради) про відібрання малолітньої дитини - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя О.С. Наумова