справа № 753/923/25 головуючий у суді І інстанції Маркєлова В.М.
провадження № 22-ц/824/2816/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року у справі за позовом Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання,

В С Т А Н О В И В:

у січні 2025 року представник Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання у розмірі 45 240,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01 вересня 2011 року між Головним управлінням охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (нині - Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), та фізичною особою ОСОБА_1 укладено договір №27/к-Л-2011 «Про навчання студента в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця, за спеціальністю «лікувальна справа», відповідно до якого визначено, що відповідач навчається в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця за договором №2011/Л-1-14333 від 01 вересня 2011 року між Національним університетом імені О.О. Богомольця, позивачем та відповідачем.

Пунктом 2.2.1 договору №27/к-Л-2011 від 01 вересня 2011 року позивач сплачує Університету навчання відповідача протягом 6 років (12 навчальних семестрів) відповідно до Міської цільової програми підготовки лікарських кадрів для закладів охорони здоров`я міста Києва на 2011-2017 року, затвердженої рішенням Київської міської ради від 17 лютого 2011 року №9/5396, в розмірі 90 480,00 грн.

Пунктом 2.2 Договору №2011/Л-1-14333 від 01 вересня 2011 року визначено, що семестр навчання коштує 7 540,00 грн.

Пунктом 2.3.4 договору визначено, що у разі, якщо відповідача відраховано з університету у випадках, визначених пунктом 2.2.5 цього договору, він зобов`язаний відшкодувати у повному обсязі позивачу, у встановленому законодавством порядку, кошти за період, протягом якого йому надавались освітні послуги Університетом, включаючи період проходження навчання в інтернатурі.

Наказом Університету від 08 вересня 2014 року №2618/л-1 «Про відрахування медичний факультет №1 навчання за рахунок за коштів фізичних або юридичних осіб «КМДА», відповідача відраховано з 3 курсу 6 семестру 14 групи 2013-2014 навчального року з 30 серпня 2014 року за невиконання вимог навчального плану, графіка навчального процесу та індивідуального навчального плану.

Згідно п. 2.2.6 договору №27/к-Л-2011 від 01 вересня 2011 року встановлено, що студент, який був відрахований з підстав зазначених у пункті 2.2.5 договору відшкодовує кошти Головному управлінню охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на протязі місяця, в установленому законодавством України порядку.

Позивач листом №911/к від 30 жовтня 2014 року направив відповідачу вимоги із рахунками фактури №65/2014, №66/2014, №67/2014, №68/2014, №63/2014, №64/2014 від 29 жовтня 2014 року щодо повернення коштів за навчання.

08 червня 2017 року позивач звернувся до суду. Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 серпня 2017 року у справі №753/10630/17 позов задоволено.

01 листопада 2017 року суд скасував заочне рішення, а 21 лютого 2018 року позов було залишено без розгляду, що не перешкоджає повторному зверненню до суду з позовом.

12 березня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову. Зазначив, що умовами договору №2011/Л-1-14333 від 01 вересня 2011 року не передбачено обов`язку студента щодо повернення коштів за навчання у разі його відрахування. Окрім того, відповідач такий договір не підписував адже реквізити паспорта особи, яка є його стороною не відповідають паспортним даним ОСОБА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року, з урахуванням ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 11 грудня 2025 року про виправлення описки, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) кошти за навчання у розмірі 45 240,00 грн, судовий збір у розмірі 3 028,00 грн, разом - 48 268,00 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 20 вересня 2025 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані обставинами, на які відповідач посилався у суді першої інстанції. Зокрема, що договір №2011/Л-1-14333 від 01 вересня 2011 року укладено із ОСОБА_1 , паспорт якому видано 29 липня 1997 року, хоча відповідач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тобто, відповідач не є стороною цього договору і не має нести відповідальність за невиконання його умов.

Вважає, що фактично його відрахували із університету за відсутність схильності до навчання та оволодіння фахом медика (лікаря). Однак договором не передбачена відповідальність відповідача перед позивачем за відрахування саме з цих підстав.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 січня 2026 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року у справі за позовом Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

03 лютого 2026 року представниця Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Гладун А.І. подала відзив на апеляційну скаргу, у якій заперечила проти доводів апелянта, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 лютого 2026 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно вимог ст. 369 ЦПК України, в редакції на час надходження апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 01 вересня 2011 року між Головним управлінням охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та фізичною особою ОСОБА_1 укладено договір №27/к-Л-2011 «Про навчання студента в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця, за спеціальністю «лікувальна справа», відповідно до якого визначено, що відповідач навчається в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця за договором від 01 вересня 2011 року №2011/Л-1-14333 між Національним університетом імені О.О. Богомольця, позивачем та відповідачем.

Пунктом 2.2.1 договору від 01 вересня 2011 року №27/к-Л-2011 передбачено, що позивач сплачує Університету за навчання відповідача протягом 6 років (12 навчальних семестрів) відповідно до Міської цільової програми підготовки лікарських кадрів для закладів охорони здоров`я міста Києва на 2011-2017 року, затвердженої рішенням Київської міської ради від 17 лютого 2011 року №9/5396, в розмірі 90 480,00 грн.

Пунктом 2.2 Договору від 01 вересня 2011 року №2011/Л-1-14333 визначено, що семестр навчання коштує 7 540,00 грн.

Пунктом 2.3.4 договору визначено, що у разі, якщо відповідача відраховано з університету у випадках, визначених пунктом 2.2.5 цього договору, він зобов`язаний відшкодувати у повному обсязі позивачу, у встановленому законодавством порядку, кошти за період, протягом якого йому надавались освітні послуги Університетом, включаючи період проходження навчання в інтернатурі.

Згідно з наказом Національного університету імені О.О. Богомольця від 08 вересня 2014 року №2618/л-1 студента 3 курсу 6 семестру 14 групи 2013/2014 н.р. медичного факультету №1 ОСОБА_1 відраховано з університету за невиконання вимог навчального плану, графіка навчального процесу та індивідуального навчального плану з 30 серпня 2014 року.

Відповідачу листом від 30 жовтня 2014 року №911/к направились вимоги із рахунками фактури №65/2014, №66/2014, №67/2014, №68/2014, №63/2014, №64/2014 від 29 жовтня 2014 року щодо повернення коштів за навчання, однак відповідач кошти за навчання не повернув.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції встановив доведеним, що відповідач був ознайомлений з умовами договорів, на підставі наказу від 08 вересня 2014 року був відрахований з університету за невиконання вимог навчального плану, графіку навчального процесу та індивідуального навчального плану, не відшкодував кошти позивачу у встановлений договором строк. Договір №2011/Л-1-14333 від 01 вересня 2011 року, який укладено між Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця, в особі проректора з науково-педагогічної роботи член-кореспондента НАМН України, професора О.П. Яворовського, який діє на підставі Статуту НМУ, Головним управлінням охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в особі начальника Мохорєва В.А., та ОСОБА_1 , містить відомості про те, що відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 , з паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 18 січня 2011 року Дарницьким РУ ГУ МВС України в місті Києві, ознайомився з умовами цього договору, зобов`язався його виконувати, на підтвердження чого підписав договір.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги відповідача, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №607/3693/17 зазначено, що договірне зобов`язання - це відносне правовідношення між юридично рівними і майново самостійними особами, що виникає на підставі укладеного договору, який виражає їх загальну волю на досягнення цивільно-правових результатів майнового чи немайнового характеру, настання яких відбувається у разі здійснення боржником певних активних дій, що відповідають праву вимоги кредитора і не зачіпають прав і законних інтересів третіх осіб, що не є учасниками зазначеного правовідношення. Оскільки метою договірних зобов`язань є досягнення їх сторонами певних правових результатів, особливого значення набуває їх виконання. Виконання зобов`язання - це вчинення кредитором і боржником дій, що становлять його предмет. При виконанні різноманітних договірних зобов`язань суб`єкти мусять керуватися загальними засадами, що йменуються принципами виконання зобов`язання. І в сучасних умовах до них відносять принципи належного та реального виконання зобов`язання, які, до речі, традиційно вважалися такими.

Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту», пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року №77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року №367.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №607/3693/17 зазначено, що вирішуючи спори про стягнення коштів за навчання судам слід керуватися таким. Якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголосив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей» … Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

За обставинами цієї справи 25 серпня 2011 року ОСОБА_1 як абітурієнт 1 курсу НМУ ім. О.О. Богомольця звернувся із заявою про його зарахування на факультет лікувальна справа з подальшим відпрацюванням 3-х років після закінчення інтернатури за спеціальністю «загальна практика - сімейна медицина» відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12 травня 2011 року №736 «Про затвердження плану заходів щодо реалізації Міської цивільної програми підготовки лікарських кадрів для закладів охорони здоров`я міста Києва на 2011-2017 роки».

В подальшому 01 вересня 2011 року між НМУ ім. О.О. Богомольця, Головним управлінням охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та фізичною особою ОСОБА_1 укладено договір №2011/Л-1-14333 за яким ОСОБА_1 зараховано студентом 1 курсу 1 семестру медичного факультету за спеціальністю «лікувальна справа».

Замовником за цим договором виступає Головне управління охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке зобов`язалося оплатити навчання студента за весь час на суму 90 480,00 грн.

Абітурієнтом за цим договором є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим 18 січня 2011 року Дарницьким РУ ГУ МВС України в місті Києві, адреса: АДРЕСА_1 .

За умовами п. 3.7 указаного договору, студент, який навчається за міською цільовою програмою підготовки лікарських кадрів для закладів охорони здоров`я міста Києва на 2011-2017 року, яка затверджена рішенням Київської міської ради від 17 лютого 2011 року №9/5396 «Про затвердження Міської цільової програми підготовки лікарських кадрів для закладів охорони здоров`я міста Києва на 2011-2017 роки» укладає угоду з замовником - Головним управлінням охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Сукупність досліджених судом доказів дає підстави зробити обґрунтоване припущення про те, що студентом за договором №27/к-Л-2011 укладеним 01 вересня 2011 року з Головним управлінням охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), є саме відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який наказом Національного університету імені О.О. Богомольця від 08 вересня 2014 року №2618/л-1 відрахований з університету за невиконання вимог навчального плану, графіка навчального процесу та індивідуального навчального плану з 30 серпня 2014 року.

Підпункт «а» пункту 2.2.5 договору №27/к-Л-2011 від 01 вересня 2011 року визначає, що Управління має право на відшкодування коштів за навчання студентом у разі невиконання навчального плану.

Пунктом 2.3.4 договору визначено, що у разі, якщо студента відраховано з університету у випадках, визначених пунктом 2.2.5 цього договору, він зобов`язаний відшкодувати у повному обсязі позивачу, у встановленому законодавством порядку, кошти за період, протягом якого йому надавались освітні послуги Університетом, включаючи період проходження навчання в інтернатурі.

З урахуванням викладеного, місцевий суд, всебічно, повно, об`єктивно дослідивши наявні у справі доказів, оцінивши їх як в цілому, так і кожний доказ (групу однотипних доказів) окремо, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 коштів за навчання.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а гуртуються виключно на тлумаченні апелянтом норм права на власний розсуд.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення у оскаржуваній частині по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова