КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №553/1792/24 Головуючий у І інстанції - Кицюк В.С.
апеляційне провадження №22-ц/824/1139/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 квітня 2025 року та на додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат,-

установив:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ПрАТ «СК «Українська страхова група» про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

В обґрунтування своїх позовних вимог, зазначала, що 05 жовтня 2018 року близько 15 год 50 хв за адресою: м. Полтава, вул. Миру, на проїжджій частині поблизу будинку №3, транспортний засіб Daewoo Lanos, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження та помер у реанімаційному відділенні лікарні.

Відповідальність водія транспортного засобу була застрахована у ПрАТ «СК «УСГ».

16 листопада 2020 року вона на адресу відповідача направила заяву про виплату страхового відшкодування як дружина померлого, у зв`язку з невиплатою страхового відшкодування, вона звернулась до суду, рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2023 року її позов було задоволено та стягнуто з ПрАТ «СК «УСГ» на її користь страхове відшкодування у розмірі 200000 грн., пеню у розмірі 20432,88 грн., 3% річних у розмірі 3682,19 грн., інфляційні втрати у розмірі 7296,77 грн., а разом 231411,84 грн.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 15 січня 2024 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави залишено без змін.

Лише 31 січня 2024 року на виконання рішення суду відповідачем проведено виплату страхового відшкодування.

Однак, за період з 25 січня 2022 року (згідно із заявленими вимогами) по 30 січня 2024 року (за день до отримання страхового відшкодування), кількість днів прострочення виплати страхового відшкодування збільшилась, відтак за вказаний період необхідно нарахувати штрафні санкції.

Просила суд, стягнути з ПрАТ «СК «УСГ» на свою користь пеню у розмірі 166528,99 грн., 3% річних у розмірі 12097,28 грн., інфляційні втрати у розмірі 63714,03 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 квітня 2025 року зазначений вище позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Українська страхова група» на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 303,49 грн. та судовий збір у розмірі 3,03 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Крім того, до суду першої інстанції 22 квітня 2025 року надійшла від представника ОСОБА_1 - адвоката Гудз Р.А. заява про ухвалення додаткового судового рішення, щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу за наслідком розгляду даної цивільної справи у розмірі 16000 грн.

Солом`янським районним судом м. Києва від 30 квітня 2025 року ухвалено додаткове рішення у зазначеній вище цивільній справі.

Стягнути з ПрАТ «СК «Українська страхова група» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 грн.

Не погодившись із зазначеними рішеннями ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваних рішень судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави у справі №553/1948/21 від 14 квітня 2023 року, її позовні вимоги було задоволено та стягнуто з ПрАТ «СК «Українська страхова група» на її користь страхове відшкодування в розмірі 200000 грн., пеню у розмірі 20432,88 грн., три відсотки річних у розмірі 3682,19 грн., інфляційні втрати у розмірі 7296,77 грн., а разом 231411,84 грн.

15 січня 2024 року, постановою Полтавського апеляційного суду, рішення Ленінського районного суду м. Полтави залишено без змін, а апеляційну скаргу ПрАТ СК «УСГ» - без задоволення.

Відтак, вищевказаними судовими рішеннями встановлено, що її позовні вимоги були законними та належним чином обґрунтованими.

При цьому, лише 31 січня 2024 року на виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави у справі №553/1948/21 від 14 квітня 2023 року та постанови Полтавського апеляційного суду, відповідачем проведено виплату страхового відшкодування у визначеному розмірі, що підтверджується копією платіжної інструкції.

Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Полтави у справі №553/1948/21 від 14 квітня 2023 року та постанови Полтавського апеляційного суду - пеню, три відсотки річних та інфляційні втрати розраховано та сплачено відповідачем з урахуванням вимог ст. 49 ЦПК України лише за період із 15 червня 2021 року по 24 січня 2022 року.

Відтак, вважає, що є законні підстави стягнення з відповідача на її користь пені із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за період з 25 січня 2022 року по 30 січня 2024 року у розмірі 166528,99 грн., інфляційні втрати у загальному розмірі 12097,28 грн. та 3% річних від простроченої суми боргу в загальному розмірі 63715,03 грн.

Таким чином, вказує, що судом першої інстанції не було враховано вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України та норми ст. 36.5 Закону, де чітко встановлено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Щодо оскарження додаткового рішення суду першої інстанції, то зазначає, що її представником було подано до суду заяву в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України, яка залишила за собою право надати суду докази на підтвердження понесених нею судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

З метою підтвердження понесених неб витрат на професійну правничу допомогу до даної заяви було долучено детальний опис наданих правничих послуг. Факт надання правничої допомоги та підтверджено документами, наявними в матеріалах даної справи, зокрема: ордером про надання правничої допомоги позивачу, належним чином завіреною копією Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю її представником, Договором про надання професійної правничої допомоги.

Відповідно до п. 6.1 Договору про надання професійної правничої допомоги, розмір гонорару адвоката є фіксованим.

Таким чином, вказує, що розмір заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу є співмірним ціні позову, категорії та складності справи, та її значенню для сторін.

Просила суд, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 квітня 2025 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року скасувати та увалити нові рішення, якими її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу ПрАТ СК «УСГ» надало пояснення, в обґрунтування яких зазначило, що станом на дату звернення позивача до нього, ПрАТ СК «УСГ», у страхової компанії не було жодних юридичних підстав для виплати страхового відшкодування позивачу, у зв`язку з тим, що у провадженні Ленінського районного суду м. Полтава розглядалась кримінальна справа по ДТП, яка сталась 05 жовтня 2018 року, та її розгляд закінчився 15 листопада 2021 року вироком Ленінського районного суду м. Полтава.

Звертає увагу, що ще до закінчення розгляду кримінального провадження у справі №553/731/19 та ухваленням судом вироку, в Ленінському районному суді м. Полтава розглядалась цивільна справа №553/1948/21, і рішення було ухвалено 14 квітня 2023 року.

Разом з тим, постановою Полтавського апеляційного суду від15 січня 2024 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2023 року залишено без змін, а його, ПрАТ СК «УСГ», апеляційну скаргу - без задоволення.

Таким чином, у нього виникає обов`язок щодо виплати страхового відшкодування та штрафних санкцій лише після ухвалення рішення у цивільній справі, оскільки до ухвалення рішення невідомо чи порушило воно, як страхова компанія, права ОСОБА_1 .

Рішення/Постанова у цивільній справі №553/1948/21 було винесено 15 січня 2024 року, а тому нарахування штрафних санкцій можливе лише з моменту набрання законної сили рішення суду, тобто на наступний день після ухвалення рішення, а саме 16 січня 2024 року.

Позивач ігнорує норми Законів, практику ВС, та намагається збагатитися за його, ПрАТ СК «УСГ», рахунок.

Щодо додаткового рішення, то вказує, що позивач не надала суду детальний опис робіт, виконаних адвокатом, не надано розрахунок вартості складових наданих відповідних послуг (робіт), не надано платіжних документів, щодо оплати послуг адвокатів на загальну суму 16000 грн.

Просило суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 квітня 2025 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2023 року цивільний позов ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Українська страхова група» про стягнення страхового відшкодування задоволено. Стягнуто з ПрАТ «СК «Українська на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 200000 грн., пеню у розмірі 20432,88 грн., три відсотки річних у розмірі 3682,19 грн., інфляційні втрати у розмірі 7296,77 грн., а разом 231411,84 грн.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 15 січня 2024 року апеляційну скаргу ПрАТ «СК «Українська залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2023 року залишено без змін.

Відповідно до копії квитанцій, 31 січня 2024 року на картковий рахунок ОСОБА_1 зараховано 200000 грн., 3682,19 грн., 20432,88 грн., 7296,77 грн. із призначеннями платежів: страхове відшкодування, 3% річних, пеня, інфляційні витрати.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що на наступний день після набрання рішенням суду законної сили, зобов`язання відповідача сплатити страхове відшкодування триває до моменту фактичного виконання цього зобов`язання. Відтак, кредитор має право на отримання сум за увесь час прострочення до дати виконання рішення суду.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що за несвоєчасне виконання рішення суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні втрати та 3% річних за період з 16 січня 2024 року (наступний день після набрання законної сили рішення суду) по 31 січня 2024 року (день фактичного виконання рішення суду).

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як вбачається із п. 36.2. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених ст. 41цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Тобто, саме з моменту набрання законної сили рішенням суду першої інстанції про стягнення страхового відшкодування, у страховика настав строк для виконання грошового зобов`язання та можливість застосування до нього цивільно-правової відповідальності за прострочення його виконання.

У постанові від 21 квітня 2022 року (справа №447/2222/20, провадження №61-19906св21) Верховний Суд зазначає: «тобто саме з моменту набрання законної сили рішенням суду першої інстанції про стягнення з ПрАТ «СК «Універсальна» на користь позивачів страхового відшкодування, у страховика настав строк для виконання грошового зобов`язання та можливість застосування до нього цивільно-правової відповідальності за прострочення його виконання.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в їх задоволенні з огляду на те, що на момент звернення позивачів до суду з позовом між ними та ПрАТ «СК «Універсальна» не виникло боргових зобов`язань, що виключає можливість застосування цивільно-правової відповідальності, передбаченої п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд на вказане вище уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що між сторонами на час звернення позивачів до суду з позовом існували боргові зобов`язання з виплати страхового відшкодування, та, як наслідок, у страховика настав строк для такої виплати, що надає можливість застосування до нього цивільно-правової відповідальності за прострочення його виконання.

Таким чином, заявлені у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення, передбачені п. 3 ч. 2 ст. 389 ЦПК України, є обґрунтованими, оскільки відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування абзацу 4 п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» впливає на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в частині застосування до відповідача штрафних санкцій, передбачених п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (пеня), та ч. 2 ст. 625 ЦК України (три відсотка річних, інфляційні втрати).

До такого висновку колегія суддів доходить з огляду на те, що у діях страховика відсутня вина у простроченні виплати страхового відшкодування, що передбачає можливість застосування штрафних санкцій, оскільки відповідно до абзацу 4 п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик скористався своїм правом, передбаченим законом, для припинення перебігу строку для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування, а тому такий строк розпочався з моменту набрання законної сили рішенням суду першої інстанції, ухваленим у цій справі, в частині стягнення з відповідача на користь позивачів страхового відшкодування».

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 36.5, ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У справі, яка переглядається, встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Українська страхова група» про стягнення страхового відшкодування було задоволено, та стягнуто з відповідача на користь позивача страхове відшкодування, пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 15 січня 2024 року апеляційну скаргу ПрАТ «СК «Українська страхова група» було залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2023 року залишено без змін.

31 січня 2024 року ПрАТ «СК «Українська страхова група» виплатило на картковий рахунок позивача страхове відшкодування, 3% річних, пеню, інфляційні витрати, відповідно до зазначених вище рішень.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що на наступний день після набрання рішенням суду законної сили, тобто саме з 16 січня 2024 року(наступний день після набрання законної сили рішення суду), зобов`язання відповідача сплатити страхове відшкодування триває до моменту фактичного виконання цього зобов`язання, тобто по 31 січня 2024 року (день фактичного виконання рішення суду).

З урахуванням наведеного, встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 3% річних у розмірі 303,49 грн., оскільки кредитор має право на отримання сум за увесь час прострочення до дати виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду апеляційним судом не беруться до уваги, оскільки такі не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, так як до прийняття рішення у справі не можливо встановити чи було порушено право потерпілої особи страховою компанією.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам, та обґрунтовано дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Щодо оскарження ОСОБА_1 додаткового рішення суду першої інстанції, то апеляційний суд зазначає наступне.

Встановлено, що 22 квітня 2025 року до суду першої інстанції надійшла від представника ОСОБА_1 - адвоката Гудз Р.А. заява про ухвалення додаткового судового рішення у справі та стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16000 грн.

На підтвердження витрат на оплату послуг адвоката, суду були подані такі докази: договір про надання правничої допомоги №80/24 від 12 березня 2024 року, укладений між адвокатом Гудз Р.А. та ОСОБА_1 ; ордер про надання правничої допомоги; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; детальний опис наданих послуг ОСОБА_1 від 22 квітня 2025 року на підставі договору про надання правничої допомоги №80/24 від 12 березня 2024 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, що пов`язані з розглядом справи, належать витрати 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 20 грн. витрат на правову допомогу, з урахуванням частки задоволених позовних вимог, складності справи, виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення в цій частині.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду та додаткове рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не можуть бути скасовані з підстав, викладених у апеляційній скарзі, відтак, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення залишенню без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 квітня 2025 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 06 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба