ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2476/26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Якусика О.В., за участю секретаря судового засідання Потапенко Т.М., представника позивача - адвоката Єрмака О.В., представника відповідача - адвоката Медведської В.В., розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року адвокат Єрмак Олег Віталійович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі подружжя за рахунок спільних накопичень придбали житлову квартиру АДРЕСА_2 , яка була оформлена на відповідача. Підставою для реєстрації став договір купівлі-продажу, квартири, серія та номер: 1457, виданий 19 квітня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М.

Згоди про поділ та користування квартирою подружжя не досягло, у зв`язку з чим позивачка разом з дитиною починаючи з 01 липня 2025 року вимушена винаймати окреме житло, і тому просить поділити спільну квартиру у судовому порядку.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 вересня 2025 року справу передано на розгляд судді Осіпенко Л.М.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 вересня 2025 року справу передано на розгляд судді Якусику О.В.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18 вересня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, розгляд справи призначено на 21 жовтня 2025 року.

02 жовтня 2025 року відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовних вимоги відмовити, зазначивши, шо він не погоджується з тим, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, заперечує придбання її за спільні кошти подружжя, зазначає, що дана квартира є його особистою приватною власність та на неї не поширюється режим спільної сумісної власності.

В обґрунтування заперечень проти позову посилався на те, що починаючи з 01 січня 2019 року, попри те, що сторони перебували у шлюбі, на вимогу позивачки з грошового забезпечення відповідача утримувались аліменти на дитину ОСОБА_3 в розмірі 16,5 %, які перераховувались на користь ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність теплих та довірливих стосунків між сторонами по справі, а навпаки про різні бюджети і сепарацію у питаннях особистих коштів.

19 квітня 2019 року відповідач придбав квартиру, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М., зареєстрованим в реєстрі за № 1457, яка хоча і була придбана у період шлюбу з позивачкою, однак є його особистою приватною власністю, оскільки придбана за його особисті кошті. Факт придбання квартири за особисті кошти відповідача достеменно відомий позивачці, про що нею було видано заяву.

Так, у пункті 10 договору купівлі-продажу квартири від 19 квітня 2019 року зазначено, що квартира купується ОСОБА_2 за його особисті кошти та у його особисту приватну власність, що підтверджується заявою його дружини, ОСОБА_1 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Герасименко Н.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 02 квітня 2019 року за реєстровим №1121.

Із вказаної заяви ОСОБА_1 , вбачається, що ОСОБА_1 цією заявою стверджувала, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , набувається її чоловіком, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за його особисті приватні кошти та у його особисту приватну власність.

З огляду на викладене відповідач наполягає, що квартира є його особистою приватною власністю, а відтак не підлягає поділу між сторонами. Сам факт придбання квартири в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя

На переконання відповідача нотаріальна заява позивачки від 02 квітня 2019 року на купівлю квартири відповідачем - це заява, в якій позивачка недвозначно висловила свою згоду на операцію купівлі-продажу, здійснювану другим з подружжя (відповідачем) і така заява є одностороннім правочином.

Отже, відсутні правові підстави для віднесення квартири до об`єктів спільної сумісної власності подружжя та її поділу.

08 жовтня 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив та клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

У відповіді на відзив на позовну заяву позивач зазначив, що оскільки законом презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок із доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.Доказом того, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача міг би слугувати шлюбний договір або рішення суду про режим окремого проживання сторін (оскільки шлюб наразі не припинено).

14 жовтня 2025 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач наголосив, що позивачка не спростувала факту надання нею 02 квітня 2019 року за реєстровим №1121 заяви, у якій вона стверджувала, що спірна квартира набувається її чоловіком ОСОБА_2 за його особисті приватні кошти та у його особисту приватну власність, а також не спростувала умову, викладену у пункті 10 договору купівлі-продажу квартири від 19 квітня 2019 року, щодо придбання квартири відповідачем за його особисті кошти та у його особисту приватну власність. Вказує, що під час укладення Договору купівлі-продажу від 19 квітня 2019 року подружжя дійшло згоди щодо визначення правового режиму спірної квартири, як такої, що є особистою приватною власністю відповідача. Посилання на те, що квартира купується за спільні сумісні кошти подружжя, договір купівлі-продажу квартири від 19 квітня 2019 року не містить.

Відповідач наполягає, що позивач вчиняє суперечливу поведінку: спочатку видає заяву, якою стверджує, що квартира є особистою приватною власністю відповідача, а надалі більше як через 6 років звертається до суду з позовом про поділ цієї квартири як спільного майна подружжя, що суперечить таким засадам приватного права як розумність, добросовісність та диспозитивність, оскільки поведінка позивача не відповідає її попередній заяві та поведінці, на які відповідач розумно покладався.

Крім цього, відповідач вказує, що 29 січня 2015 року був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №51, відповідно до якого ОСОБА_4 (дарувальник) передав безоплатно, а ОСОБА_2 (обдаровуваний) прийняв безоплатно у власність як дарунок квартиру АДРЕСА_4 , заг. площею 61,52 кв.м., житловою площею 47,7 кв.м. 26 лютого 2019 року відповідач продав вказану квартиру, що підтверджується договором купівлі-продажу від 26 лютого 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 283. Оскільки квартира у місті Суми була набута відповідачем до шлюбу, то кошти від її продажу є особистою приватною власністю відповідача. За рахунок коштів від продажу квартири у місті Суми, інших особистих коштів відповідача було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Як зазначає відповідач зазначені обставини були добре відомі позивачу, яка, не бажаючи брати участь у вкладенні коштів у придбання спірної квартири, самостійно запропонувала і як результат надала згоду, якою підтвердила, що купівля спірної квартири відбулась за кошти відповідача, а відтак є його особистою приватною власністю.

07 листопада 2025 року від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 21 жовтня 2025 року вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 13 листопада 2025 року.

Ухвалою суду від 13 листопада 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 11 грудня 2025.

11 грудня 2025 року відкладено розгляд справи на 29 січня 2026 року.

23 грудня 2025 року позивач подав додаткові пояснення, у яких вказав, що відповідно до копії договору купівлі-продажу від 26 лютого 2019 року відповідач продав належну йому квартиру за 521 860 грн., а відповідно до договору купівлі-продажу спірної квартири від 19 квітня 2019 року її він придбав за 863 619 грн. Належних та достатніх доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана саме за виручені грошові кошти від продажу квартири (відповідач поклав їх у банк на збереження, відкрив рахунок і там їх зберігав, а потім з нього оплатив придбання квартири), а також доказів того, що 341 759 грн. - суми якої не вистачало, це також його особисті грошові кошти, сторона відповідача не надала. Таким чином вважає, що відповідач не надав суду достатніх доказів, щоб стверджувати, що майно є його особистою приватною власністю і придбано виключно за його грошові кошти.

05 січня 2026 року додаткові пояснення подав відповідач та зазначив, що позивач не надала жодних належних та достатніх доказів, що відповідач витратив кошти від продажу квартири у м. Суми на будь-які інші цілі, окрім як придбання квартири у м. Києві.Вказав, що відповідач належними та допустимими доказами довів факт придбання квартири за рахунок його особистих коштів, натомість позивач, заперечуючи цей факт, не надала жодних доказів, які б підтверджували, що джерелом придбання квартири є спільні сумісні кошти подружжя. Позивач і відповідач заздалегідь врегулювали між собою правовий статус квартири і позивач не спростувала факт видання нею вище вказаної заяви, а суд не може своїм рішенням підміняти домовленість (договір) між подружжям, яка не суперечить умовам законодавства України та моральним засадам суспільства.

29 січня 2026 року відкладено розгляд справи до 18 березня 2026 року.

18 березня 2026 року суд розглянув справу по суті і відклав проголошення судового рішення до 31 березня 2026 року.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 17 січня 2018 року Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що складено відповідний актовий запис про укладення шлюбу за № 71, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_2 від 17 січня 2018 року. Також наразі у провадженні Ковпаківського районного суду міста Суми перебуває справа № 753/12815/25 про розірвання шлюбу між сторонами.

Сторони є батьками дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, серії НОМЕР_3 від 02 березня 2018 року.

19 квітня 2019 року ОСОБА_2 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1457.

Згідно з пунктом 10 цього договору квартира купується ОСОБА_2 за його особисті кошти та у його особисту приватну власність, що підтверджується заявою його дружини, ОСОБА_1 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Герасименко Н.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 02 квітня 2019 року за реєстровим №1121.

Як слідує зі змісту заяви ОСОБА_1 , справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 02 квітня 2019 року за реєстровим №1121, ОСОБА_1 , цією заявою стверджує, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , набувається її чоловіком, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , за його особисті приватні кошти та у його особисту приватну власність. Зміст статей 57, 59, 74 Сімейного кодексу України їй нотаріусом роз`яснено.

Матеріали справи також свідчать, що 29 січня 2015 року був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №51, відповідно до умов якого ОСОБА_4 (дарувальник) передав безоплатно, а ОСОБА_2 (обдаровуваний) прийняв безоплатно у власність як дарунок квартиру АДРЕСА_4 , заг. площею 61,52 кв.м., житловою площею 47,7 кв.м.

26 лютого 2019 року відповідач продав вказану вище квартиру, що підтверджується договором купівлі-продажу від 26 лютого 2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 283, за 521 860 грн.

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є зокрема: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Також, як визначено частиною сьомою статті 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Наведені вище норми матеріального права свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Також згідно з висновками щодо застосування норм права, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2022 року у справі № 495/6578/17, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2024 року у справі № 742/3129/21, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя.

Проте за наявності спору така презумпція може бути спростована, тому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на заінтересовану особу, яка її оспорює.

Позивач у цій справі посилалася на придбання спірного майна під час її перебування у шлюбі з відповідачем.

Як на підставу заперечення проти позовних вимог відповідач посилався на те, що спірне майно було придбано за його особисті кошти.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Згідно з пунктами 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як визначено частиною першою статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У цій справі судом встановлено, що під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири від 19 квітня 2019 року ОСОБА_1 надала заяву, справжність підпису на якій засвідчено Герасименко Н.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 02 квітня 2019 року за реєстровим №1121, у якій підтвердила, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , набувається її чоловіком ОСОБА_2 за його особисті приватні кошти та у його особисту приватну власність, зазначивши при цьому, що зміст статей 57, 59, 74 Сімейного кодексу України їй нотаріусом роз`яснено.

З огляду на викладене та беручи до уваги зміст цієї заяви, суд висновує, що подружжя дійшло згоди щодо визначення правового режиму цієї квартири як такої, що є особистою приватною власністю відповідача, що і було відображено у пункті 10 договору купівлі-продажу спірної квартири від 19 квітня 2019 року. Цей договір не містить посилання на те, що вказане нерухоме майно купується за спільні сумісні кошти подружжя.

Оцінюючи правовий режим спірної квартири, суд також враховує факт продажу відповідачем 26 лютого 2019 року квартири у місті Суми за 521 860 грн., яка була його особистою приватною власністю, та відсутність доказів на підтвердження здійснених сторонами витрат в інтересах сім`ї у період з 26 лютого 2019 року по 02 (19) квітня 2019 року.

Оцінюючи вказані докази у їх сукупності та взаємному зв`язку, суд вважає, що вони більш переконливо свідчить про набуття спірної квартири за кошти, які належали відповідачу на праві особистої власності.На думку суду, у цій справі відповідач достатніми доказами спростував презумпцію права спільної сумісної власності та довів, що майно придбано за його особисті кошти, і вказану обставину особисто підтвердила позивачка в наданій нею заяві, отже спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя.

Схожі за змістом висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18 червня 2024 року у справі № 369/8926/21 та від 05 червня 2025 року у справі № 645/934/21.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно частини першої статті 141 ЦПК України судові витрати покладаюся на позивача.

Керуючись статтями 12-13, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 )

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 31 березня 2026 року.

Суддя Олександр ЯКУСИК