провадження № 22-ц/824/6639/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

у червні 2023 року представник АТ «СЕНС БАНК» звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, у якому просив:

стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитом у 36 034,98 дол. США та по відсотках у 5 016,62 дол. США.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в зв`язку з неналежним виконання відповідачем 1 своїх зобов`язань за договором кредиту станом на 22 лютого 2023 року за останнім наявна заборгованість на загальну суму 41 051,60 дол. США., що складається з: 36 034,98 дол. США. - тіло кредиту, 5 016,62 дол. США. - відсотки за користування кредитом. Вказану заборгованість позивач просить стягнути з відповідачів в примусовому порядку.

15 вересня 2023 року на адресу суду від представника ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що останній заперечує проти вимог позову. У обґрунтування вказує, що позивач на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, не зазначив та не надав належних та допустимих доказів щодо наявності взагалі боргу. Позивач не надав жодного документу, який би підтверджував отримання ОСОБА_2 грошей за кредитним договором, реальне виконання ОСОБА_2 можливих зобов`язань за кредитним договором в разі отримання грошей за кредитним договором, так і докази невиконання чи неналежного виконання можливих зобов`язань за кредитним договором в разі отримання грошей за кредитним договором. Вимогу про усунення порушень від позивача відповідач ОСОБА_3 не отримував. Це пояснюється тим, що позивач її не надсилав. Відповідно до Трекінгу рекомендоване поштове відправлення 457 не зареєстроване в системі Укрпошти. Крім того, вказав, що у позивача відсутні правові підстави щодо солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором №800003884 від 19 травня 2008 року з ОСОБА_3 на підставі Договору поруки №800003884-П від 19 травня 2008 року. Зобов`язання за Договором поруки №800003884-П від 19 травня 2008 року, на який посилається позивач в позовній заяві, припинилися в силу ст. ст. 598, 604 ЦК України у зв`язку з укладенням 20 липня 2020 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 . Договору про розірвання Договору поруки №800003884-П від 19 травня 2008 року.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2025 року позовні вимоги АТ «СЕНС БАНК» задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь АТ «СЕНС БАНК» заборгованість у розмірі 41 051,60 дол. США. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь АТ «СЕНС БАНК» судовий збір в розмірі 22 517,99 грн. У задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_1 04 січня 2026 року через систему Електронний суд подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2025 року в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в позові до ОСОБА_2 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав, що суд першої уваги залишив поза увагою, що згідно пункту 3.4. кредитного договору №800003884 від 19 травня 2008 року виконання зобов`язань позичальника перед кредитором, у тому числі щодо повернення кредиту, сплати процентів за його користування, вартості всіх супутніх послуг та виконання інших платіжних (фінансових) зобов`язань позичальника за цим договором, забезпечується іпотекою об`єкта нерухомості, зазначеного у розділі №1 договору.

На забезпечення кредиту між апелянтом, ОСОБА_1 як іпотекодавцем та банком як іпотекодержателем 19 травня 2008 року укладено іпотечний договір №800003884-И, за умовами якого ОСОБА_1 передано банку в іпотеку належну йому на праві приватної власності квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

За умовами п. 2 зазначеного іпотечного договору іпотекою забезпечується кожна та всі з вимог іпотекодержателя, що випливають із основного договору із всіма змінами та доповненнями до нього, за умовами якого боржник зобов`язується перед іпотекодержателем повернути наданий боржнику кредит не пізніше 19 травня 2023 року в розмірі 196 000 доларів США, сплатити проценти за користування кредитом згідно умов Основного договору, сплатити пеню за прострочення повернення кредиту та/ або сплати процентів за його користування, а також здійснювати всі інші платежі в порядку та на умовах, що визначені Основним договором та/ або цим Договором.

Пунктом 4.1.8 статті 4 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право, окрім іншого, звернути на предмет іпотеки стягнення згідно з цим договором та законодавством України.

Згідно пункту 6.1. статті 6 іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернення на предмет іпотеки у випадку невиконання основного зобов`язання.

Отже, за наведеними умовами іпотечного договору за невиконання позичальником ОСОБА_2 кредитного договору несе відповідальність апелянт належною йому квартирою.

Проте на наявність забезпечення кредитного договору іпотекою належним ОСОБА_1 на праві приватної власності майном суд не звернув уваги та в порушення вимог ч. 3 ст. 53 ЦПК України не залучив його до участі у справі, яка стосується прав, інтересів та обов`язків як особи, яка надала свої нерухоме майно в іпотеку банку для забезпечення виконання позичальником ОСОБА_2 кредитного договору.

Надалі, не залучивши апелянта до участі у справі, суд першої інстанції тим самим позбавив його можливості захищати свої права як іпотекодавця у цих кредитних правовідносинах та оспорювати заявлену банком до стягнення суму заборгованості за кредитним договором.

Між тим, АТ «Сенс банк» не довів та не обґрунтував заявлені позовні вимоги належними та допустимими доказами, розрахунок заборгованості не обґрунтований первинними документами, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позову.

Згідно наданого розрахунку заборгованості, банком безпідставно застосовано підвищену процентну ставку за користування кредитом при визначені суми боргу - у період з 19 серпня 2008 року по 19 липня 2020 року банком застосовувалася відсоткова ставка в розмірі 17%, а з 19 липня 2020 року банк повернувся до передбаченої кредитним договором відсоткової ставки - 13,8 %.

За умовами кредитного договору банк має право в односторонньому порядку змінювати розмір відсоткової ставки за кредитом не у будь-якому випадку на власний розсуд, а лише за умови підвищення вартості кредитних ресурсів.

Отже підвищення банком відсоткової ставки до 17 % з вересня 2008 року відбулося не у відповідності до вказаних умов кредитного договору.

Не залучивши ОСОБА_1 до участі у справі, суд першої інстанції тим самим позбавив його права навести вище викладені доводи суду та пред`явити зустрічний позов до банку про визнання незаконним підвищення процентної ставки за кредитним договором, що призвело до неповного встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та, як наслідок ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Окрім того, відповідно частини 5-2 розділу IV Прикінцевих положень Закону України «Про іпотеку» у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Однак таке зупинення обмежено у часі з вказівкою на подію - припинення воєнного, надзвичайного стану. Після настання такої події апелянту доведеться відповідати належним йому іпотечним майном за зобов`язаннями ОСОБА_2 , оскільки на даний час він є особою з інвалідністю другої групи і не може виконувати взяті на себе кредитні зобов`язання перед банком.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року поновлено особі, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційні провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань щодо неможливості розгляду справи без їх участі не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю оскільки оскаржуваним судовим рішенням права апелянта не порушені.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У статті 129 Конституції України у числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким способом або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22 рішення ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України», заява №23436/03).

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Ця стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

В даному випадку ОСОБА_1 як особа, яка не була учасником справи в суді першої інстанції, повинен обґрунтувати яке право, інтерес, обов`язок порушує, на його думку, рішення суду першої інстанції, тобто довести право на апеляційне оскарження такого рішення.

За вказаних обставин, визначальним моментом є з`ясування того, яким чином ухвалене судове рішення впливає на права, інтереси осіб, які не брали участі у справі, але вважають порушеними свої права та інтереси.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Таку правову позицію щодо застосування правил частини 1 статті 352 ЦПК містить постанова Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі №200/6831/18.

Подаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказав, що оскаржуваним судовим рішенням порушено його права як іпотекодавця за договором іпотеки, укладеним 19 травня 2008 року на забезпечення виконання кредитного договору №800003884 від 19 травня 2008 року.

Так, 19 травня 2008 року ПАТ «Альфа-Банк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_2 , уклали договір кредиту № 800003884.

Відповідно до цього договору Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового - характеру використання грошові кошти в сумі 196 000,00 дол. США.

12 серпня 2022 року Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнята рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції.

30 листопада 2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».

Станом на 22 лютого 2023 року ОСОБА_2 має заборгованість перед позивачем, а саме: за кредитом: 36 034,98 дол. США, по відсотках: 5 016,62 дол. США, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Тлумачення змісту статті 526 ЦК України свідчить про те, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За приписами статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; чинне законодавство (частина перша статті 598, статті 599-601, 604-609 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)) не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення.

Також відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (стаття 17 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідне регулювання наведено також у статті 593 ЦК України.

Отже, наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Схожі правові висновки виклав Верховний Суд України у постановах від 03 лютого 2016 року у справі №22-ц/796/716/2014 та від 09 вересня 2014 року у справі №922/3658/13.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, іпотекодержатель має право вибору: задовольнити свої вимоги шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором або ж шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи, що у цій справі АТ «Сенс Банк» заявило вимогу виключно про стягнення заборгованості за кредитним договором №800003884 від 19 травня 2008 року та не ставило питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, власником якого є апелянт ОСОБА_1 , оскаржуваним рішенням не вирішувалося питання про свободи, інтереси та (або) обов`язки останнього.

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Системний аналіз наведеної норми процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. Якщо обставини вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Подібний правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі №668/17285/13-ц.

З огляду на викладене, враховуючи обставини справи та оцінивши у відповідності до вимог статті 89 ЦПК України надані докази, колегія суддів вважає, що оскаржуваним судовим рішенням права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 , як особи, яка не брала участі у справі не порушено, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 352, 362, 381, 389, 390 ЦПК України, Київський апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_1 - закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова