Справа № 521/4686/26
Провадження № 2-н/521/710/26
УХВАЛА

30 березня 2026 року м. Одеси

Суддя Хаджибейського районного суду м. Одеси Поліщук І.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей,

ВСТАНОВИВ:

До Хаджибейського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей.

30.03.2026 року від ОСОБА_2 до суду надійшло заперечення проти видачі судового наказу про стягнення аліментів, в якому просить відмовити у видачі судового наказу про стягнення аліментів у зв`язку з тим, що між сторонами існує спір про місце проживання дітей та їх утримання.

Вивчивши заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів, заперечення сторони у справі, суд дійшов наступного висновку.

За змістом розділу ІІ ЦПК України, наказне провадження це самостійний і спрощений вид судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суд у встановлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Такий спрощений вид провадження застосовується у справах за вимогами, які мають очевидно достовірний характер.

Відповідно до ч. 1ст. 160 ЦПК України, наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу та відповідно до ч. 1ст. 167 ЦПК України, розгляд заяви проводиться без судового засідання і повідомлення заявника і боржника.

Згідно з ч. 3ст. 19 ЦПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Статтею 161 ЦПК України, встановлено вимоги, за якими може бути видано судовий наказ, зокрема, заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; а також вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб (п. п. 4, 5 ч.1ст. 161ЦПК України).

Відповідно до ч. 4ст. 183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Отже, згідно з вимогами п.4 ч.1ст.161ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо, зокрема, заявлено вимогу про стягнення аліментів.

Відповідно до ст. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року №14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» наявність спору про право, яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги. Крім того, мають ураховуватися обставини, якщо із доданих документів вбачається, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов`язок перед заявником (кредитором); із доданих документів вбачається пропуск позовної давності.

Враховуючи аспекти цивільного процесуального законодавства щодо особливостей оскарження судових наказів та правову позицію Верховного Суду щодо обставин, які не підпадають під ознаки нововиявлених обставин (ухвала від 18 грудня 2018 року по справі №264/1739/18, ухвала від 19 листопада 2018 року по справі №359/3012/18), суд має виважено підходити до розгляду заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів у наказному провадженні, виходячи із відсутності спору про право та достатності доказів, що обґрунтовують вимоги стягувача.

Відповідно до ч.3 ст.19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Спір про право являє собою суперечність, зовнішній вияв неспівпадіння в правових переконаннях сторін щодо існуючих прав та обов`язків або з приводу наявності (відсутності) правовідносин чи їх змісту та викликана цим неспівпадінням протилежна їх поведінка.

Під безспірністю вимог слід розуміти наявність достатніх та належних доказів високого ступеню достовірності, що визначають обґрунтованість вимог стягувача та малоймовірність захисту боржника.

Зі змісту заяви слідує, що ОСОБА_1 , який є батьком дітей, звертається в порядку наказного провадження із вимогами про стягнення аліментів на їх утримання до матері дітей, вказуючи, що діти проживають разом з батьком, також мати дітей не приймає участі у їх вихованні, не виконує свого обов`язку по їх утриманню.

Натомість подана заява не містить зазначення необхідних належних та достатніх доказів в підтвердження заявлених вимог.

Так, заявником в підтвердження своїх вимог надано, акт огляду обстеження житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 16.01.2026 р., з якого убачається, що даний акт складений за участю громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , « на факт проживання» гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , однак за наслідками обстеження вказаного будинку комісією встановлено що ОСОБА_2 зареєстрована, але не проживає з лютого 2025 року, що підтверджують вищезазначені громадяни.

Суду також надано Висновок органу опіки та піклування Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області, що затверджено рішенням виконавчого комітету 18.11.2025 року №226, відповідно до якого комісією прийнято рішення вважати за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

Рішення щодо проживання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком, комісією не приймалося.

Проаналізувавши вищенаведені документи, приходжу до висновку, що вони не є належними доказами щодо проживання двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за вказаною адресою.

Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №2532559 від 30.03.2026, боржниця зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Тобто, на момент звернення до суду з цією заявою боржниця має реєстрацію місця проживання за однією адресою із дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ..

Окрім цього, боржниця у письмовій заяві до суду зазначила, що між сторонами існує спір про місце проживання дітей та їх утримання.

Так, відповідно до п 3 ч.1 ст.165ЦПК України суд відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам ст. 161 цього Кодексу.

Судом з`ясовано, що між сторонами існує спір про право, що унеможливлює вирішення даного спору в порядку наказного провадження.

Оскільки сторона у справі наполягає на тому, що при вирішенні даної справи підлягають доказуванню питання про утримання дітей сторін та місце їх проживання, наявні підстави для відмови у видачі судового наказу.

У відповідності до ч.2ст.167 ЦПК України, за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу, суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

При цьому, суд враховує, що ЦПК України не передбачає права боржника на подання заяви про скасування судового наказу про стягнення аліментів.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, про відмову у видачі судового наказу.

Роз`яснити заявнику, що відповідно до ч.2ст.166 ЦПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 165 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному провадженні. о наказу.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 165, ч.1 ст. 166, ст. 353, 354 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей.

Роз`яснити заявнику, що відповідно до ч.2ст.166 ЦПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 165 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному провадженні. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: І.О. Поліщук