КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 759/24900/24

номер провадження №22-ц/824/1529/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» - Павленка Дмитра Олександровича

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 травня 2025 року /суддя Кравченко Ю.В./

у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

22 листопада 2024 року до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі 19 620,00 гривень, з яких: 9 820,00 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 9 800,00 гривень - заборгованість за процентами.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с. 43-47/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ТОВ «Споживчий центр» - Павленко Д.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом акцепту оферти електронним підписом одноразовим ідентифікатором Т936, відповідач отримав кредитні кошти в сумі 10 000,00 грн на картку 5363-54ХХ-ХХХХ-3488, але не виконав обов`язок щодо їх повернення та сплати процентів; квитанція LiqPay є належним доказом видачі коштів, оскільки містить призначення платежу з посиланням на номер договору та підтверджена печаткою банку; неповний номер картки не спростовує факту переказу; довідка-розрахунок заборгованості є належним доказом розміру боргу, а висновок суду про відсутність доказів надання кредиту суперечить матеріалам справи та нормам ст. 1054, 1056-1 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», а також правовим позиціям Верховного Суду щодо укладення електронних договорів та достатності квитанцій платіжних систем.

ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому повністю заперечує проти її задоволення та підтримує рішення суду першої інстанції. Вважає, що рішення є законним та обґрунтованим, суд всебічно дослідив обставини справи, правильно оцінив докази, а доводи апелянта не містять нових обставин чи доказів, які б спростовували висновки суду, та зводяться до незгоди з рішенням.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову на підставі наступного.

Судом встановлено, що 14 листопада 2023 року ТОВ «Споживчий центр» розмістило оферту про укладення кредитного договору, яку ОСОБА_1 акцептував шляхом електронного підпису одноразовим ідентифікатором Т936.

Заявка № 14.11.2023-100003072 передбачає надання кредиту в розмірі 10 000,00 грн на 42 дні з датою повернення 25.12.2023, процентну ставку 2 % на день у первинний період та 2,5 % на день у подальшому.

14 листопада 2023 року за призначенням «видача за договором № 14.11.2023-100003072» на картку 5363-54ХХ-ХХХХ-3488 перераховано 10 000,00 грн (квитанція LiqPay). Відповідач кошти не повернув, заборгованість станом на дату позову становить 19 620,00 грн (9 820,00 грн - тіло кредиту, 9 800,00 грн - проценти).

Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції керувався: ст. 1054 ЦК України про те, що кредитний договір є консенсуальним, кредитодавець зобов`язується надати кошти, позичальник - повернути та сплатити проценти; ст. 207, 639 ЦК України про те, що правочини в електронній формі прирівнюються до письмової форми; ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» про те, що електронний договір укладається шляхом оферти та акцепту, підписується електронним підписом або одноразовим ідентифікатором; ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» про письмову (електронну) форму договору споживчого кредиту.

Судом першої інстанції зроблено висновок про те, що позивач не довів факт надання кредитних коштів відповідачу, оскільки квитанція LiqPay не є первинним бухгалтерським документом, не містить повних реквізитів картки та не підтверджує належність рахунку відповідачу, а довідка-розрахунок заборгованості є одностороннім розрахунком.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відтак, між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено Кредитний договір шляхом: 1) отримання/ознайомлення відповідача з Пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії) від 14.11.2023 р.; 2) подання відповідачем Заявки № 14.11.2023-100003072 від 14.11.2023 р.; 3) надсилання відповідачем Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №14.11.2023-100003072 (кредитної лінії) від 14.11.2023 р.

Таким чином, було укладено Кредитний договір №14.11.2023-100003072 від 14.11.2023 р. у електронній формі, яка законодавчо прирівнюється до письмової. Стороною позивача (Кредитодавця) документи, що складають Кредитний договір підписувались електронним підписом. Стороною відповідача документи, що складають Кредитний договір підписувались за допомогою одноразових ідентифікаторів: «Т936» - для Пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії) від 14.11.2023 р., заявки № 14.11.2023- 100003072 від 14.11.2023 р. та Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №14.11.2023-100003072 (кредитної лінії) від 14.11.2023 р., які надсилались у смс-повідомленні на номер, вказаний останнім, як фінансовий - .

Відповідач не заперечував, що вказаний засіб зв`язку, а саме: номер телефону НОМЕР_1 належить йому, або що на час укладення спірних договорів він втратив вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до правової позиції Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеній у його постанові від 12.01.2021 р. у цивільній справі №524/5556/19: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позичальником за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено…».

Без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19.

Відтак, відповідачем та позивачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору), та підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, що підтверджується належними доказами. Вказані обставини відповідач не спростував належними та допустимими доказами. Акцепт ОСОБА_1 (ідентифікатор Т936) підтверджує укладення договору.

Квитанція LiqPay від 14.11.2023 містить призначення платежу з посиланням на номер договору та підтверджує переказ 10 000,00 грн на картку, реквізити якої відповідач вказав у заявці. Неповний номер картки відповідає вимогам постанов НБУ щодо захисту платіжних даних та не спростовує факту переказу. Відповідач не надав доказів неотримання коштів чи сплати боргу. Розрахунок заборгованості відповідає умовам заявки та оферти.

Отже, суд першої інстанції безпідставно відхилив докази видачі коштів, не врахувавши правові позиції Верховного Суду (постанови від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19) щодо достатності електронного акцепту, квитанцій платіжних систем та одноразових ідентифікаторів як доказів укладення та виконання електронних кредитних договорів.

Таким чином, позивач довів укладення договору, надання коштів та виникнення заборгованості. невідповідність висновків обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права).

Невідповідність висновків обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, є, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати стягуються з відповідача на користь апелянта.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» Павленка Дмитра Олександровича - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 травня 2025 року -скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 133-А, ) заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 620 грн.

Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 133-А, ) 2422, 40 грн.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 133-А, ) 3633, 60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: