ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 610/168/25 Головуючий суддя І інстанції Феленко Ю. А.
Провадження № 22-ц/818/203/26 Суддя доповідач Яцина В. Б.
Категорія: споживчого кредиту
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Пилипчук Н.П., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» на заочне рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 21 квітня 2025 року у справі №610/168/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором про споживчий кредит №3130771 від 15.04.2021 у сумі 56 218,62 грн, а також витрат зі сплати судового збору у сумі 2 422,40 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 15.04.2021 між відповідачкою ОСОБА_1 і первісним кредитором Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» було укладено Договір про надання споживчого кредиту №3130771, шляхом підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором, у сумі 15 000 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом, інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. За умовами кредитного договору відповідачка отримала грошові кошти у сумі 15 000 грн на свій картковий рахунок.

10.08.2021 між первісним кредитором та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було укладено Договір відступлення прав вимоги №06Т, за умовами якого до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідачки ОСОБА_1 за Договором про споживчий кредит №3130771 від 15.04.2021.

Як зазначено у позові, оскільки відповідачка тривалий час своєчасно не вносила платежі на повернення кредиту, чим суттєво порушувала взяті на себе договірні зобов`язання, 27.09.2024 позивач надіслав їй досудову вимогу про погашення кредитної заборгованості.

У зв`язку із порушенням зобов`язань відповідачкою ОСОБА_1 її заборгованість за Договором про споживчий кредит №3130771 від 15.04.2021 становить 56 218,62 грн, та складається із заборгованості за тілом кредиту - 14 550 грн, заборгованості за відсотками - 40 618,62 грн, заборгованості за комісійними винагородами - 1 050 грн, що стало підставою звернення до суду.

Заочним рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 21 квітня 2025 року у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» Романенко М.Е. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 21 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи, а тому рішення є незаконним, необґрунтованим, оскільки ухвалене без з`ясування всіх обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Щодо укладення та підписання кредитного договору.

Зазначає, що 15.04.2021 ОСОБА_1 за власним волевиявленням, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в особистому кабінеті на офіційному вебсайті ТОВ «МІЛОАН» було подано заявку на отримання кредиту №3130771.

Вказує, що відповідачці було направлено електронне повідомлення (SMS) на номер телефону НОМЕР_1 , який особисто вказаний нею у Договорі про споживчий кредит №3130771 від 15.04.2021. Повідомлення містило одноразовий ідентифікатор S88731, при введенні якого відповідачка підтвердила прийняття умов Договору. Зазначений Договір також знаходиться у власному кабінеті відповідачки на офіційному вебсайті товариства.

Пояснює, що файл із зашифрованим підписом було завантажено разом із позовною заявою через особистий кабінет підсистеми «Електронний суд». Водночас під час відкриття чи завантаження файлу у форматі для перегляду, а також під час його друкування зазначений підпис не відображається, що зумовлено забезпеченням конфіденційності відповідної інформації.

Разом з тим, якщо завантажити та відкрити Договір у PDF-форматі, який міститься у додатках до позову, через програмне забезпечення, призначене для читання таких файлів, суд має змогу переконатися у наявності підпису та побачити одноразовий ідентифікатор як зображено на скріншоті, що додається.

Робить висновок, що проаналізований алгоритм дій щодо порядку укладення правочину в електронній формі та наданий скріншот першої сторінки Договору із фіксацією підпису сторін одноразовим ідентифікатором дає підстави вважати доведеним факт, що Договір про споживчий кредит №3130771 від 15.04.2021 був дійсно підписаний з первісним кредитором саме відповідачкою одноразовим ідентифікатором, а отже матеріали справи містять належні докази укладення даного правочину в електронній формі.

Поряд з цим звертає увагу, що відсутність кваліфікованого електронного підпису не зумовлює недостовірність певних даних в електронній формі і недостовірність електронного доказу. Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 15.07.2022 у справі №914/1003/21.

Крім того, посилається на презумпцію правомірності правочину (ст.204 ЦК України).

Просить врахувати, що серед матеріалів справи відсутні докази, які б підтверджували факт, що персональні дані відповідачки були використані неправомірно для укладення кредитного договору від її імені.

Щодо видачі кредитних коштів.

Зазначає, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги належні докази, що свідчать про зарахування коштів у сумі 15 000 грн на картку ОСОБА_1 , а саме копію платіжного доручення №43906075 від 15.04.2021 та відомості про щоденні нарахування та погашення за Договором №3130771 від 15.04.2021, які підтверджують факт виконання первісним кредитором свого обов`язку із видачі кредитних коштів.

Зауважує, що відповідачка або її представник не були позбавлені можливості подати до суду первинні бухгалтерські документи на підтвердження своїх доводів щодо неотримання кредитних коштів.

Враховуючи викладене, апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що Договір було не укладено, а кредитні кошти за ним не перераховано.

Судові витрати апелянта складаються зі сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 633,60 грн та орієнтовних витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн, про що зроблено заяву відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі меншій, ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України дослідила матеріали справи, перевірила доводи апеляційної скарги, та вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а заочне рішення суду - без змін.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам заочне рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази укладення з відповідачкою договору позики, отримання відповідачкою кредитних коштів та інформація про належність відповідачці платіжної картки, а також підтвердження зарахування грошових коштів у розмірі 15 000 грн від ТОВ «МІЛОАН» саме на картку відповідачки.

Суд наголосив, що із наданих позивачем доказів не вбачається, що відповідачка вчинила певну сукупність дій, спрямовану на отримання позики, а саме: зареєструвалася в інформаційно-комунікаційній системі товариства, отримала від нього повідомлення з одноразовим ідентифікатором та прийняла пропозицію (оферту) шляхом використання (підписання) надісланого їй одноразового ідентифікатора.

Суд також відмітив, що позивачем не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що відповідачці були перераховані грошові кошти у розмірі, що передбачений Договором кредитної лінії, і вони були нею отримані за зазначеними реквізитами.

Суд дійшов висновку про те, що платіжне доручення, на яке посилається позивач, не є належним та допустимим доказом отримання відповідачкою кредитних коштів, оскільки воно не містить доказів того, що вказаний у ньому картковий рахунок належить ОСОБА_1 .

Крім того, відомість про щоденні нарахування та погашення, яка є розрахунком заборгованості за Договором, не є належним доказом надання відповідачці кредитних коштів, оскільки є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, які дозволили б суду перевірити, чи передавалися насправді кошти відповідачці.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов слід залишити без задоволення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам, та доводами скарги не спростований.

Судом встановлено, що на підтвердження вимог у позові зазначено наступне.

15.04.2021 між відповідачкою ОСОБА_1 і первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» було укладено Договір про надання споживчого кредиту №3130771, шляхом підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором, за умовами якого відповідачка мала отримати грошові кошти у сумі 15 000 грн у виді безготівкового переказу на її картковий рахунок, із загальним строком кредиту 30 днів - до 15.05.2021, комісією за надання кредиту в сумі 1 050 грн, процентами за користування кредитом - 3 960 грн, які нараховуються за ставкою 0,88 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом, стандартною базовою фіксованою процентною ставкою за користування кредитом 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

На підставі зазначених умов було складено відповідний Графік платежів та підписано сторонами Паспорт споживчого кредиту. До Договору також долучено Анкету-заяву на кредит №3130771 від 15.04.2021 (а.с.10, 11-14, 15, 16).

Позивачем надано копію платіжного доручення №43906075 від 15.04.2021 про перерахування ТОВ «МІЛОАН» через банк платника - АТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредитних коштів у сумі 15 000 грн на банківську картку № НОМЕР_2 , отримувачем вказаної картки зазначено ОСОБА_1 (а.с.17).

Позивачем також надано копію відомості ТОВ «МІЛОАН» про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором №3130771 (а.с.18).

10 серпня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було укладено Договір відступлення права вимоги №06Т, відповідно до умов якого до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» перейшло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №3130771 від 15.04.2021.

На підтвердження позивачем надано витяг з Додатку до Договору відступлення права вимоги №06Т від 10.08.2021 (а.с.19-22, 23).

Позивач також надав документацію, яка наявна у нього як у фактора, що стосується заборгованості боржника, яка підтверджує дійсність та наявність права грошової вимоги до боржника станом на дату відступлення права вимоги, зокрема платіжні інструкції про здійснення ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» оплати за Договором відступлення №06Т (а.с.25-28).

29.09.2024 ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» на адресу ОСОБА_1 надіслало досудову вимогу, у якій повідомило відповідачці про укладення Договору факторингу між ТОВ «МІЛОАН» і ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», відповідно до якого ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право вимоги до відповідачки. ОСОБА_1 було також повідомлено суму заборгованості станом на 30.10.2023 у розмірі 56 218,62 грн і було рекомендовано сплатити цю суму у добровільному порядку на зазначені у досудовій вимозі реквізити (а.с.34).

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з вимогами статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до положень частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем, а також права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно із пунктами 5, 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує особа, що прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, який надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону).

Порядок отримання, використання електронного підпису та накладення його на документи в Україні регулюється Законом України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Основні положення про правовий статус електронних документів та підписів також закріплені в Законі України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Отже, одноразовий ідентифікатор - це комбінація цифр і літер або лише цифр чи лише літер, яку заявник отримує електронною поштою у вигляді пароля, іноді в парі «логін -пароль», або СМС-коду, надісланого на телефон, чи іншим способом.

Однак позивач, всупереч своєму процесуальному обов`язку, не надав до суду належних і допустимих доказів, які підтверджують отримання та використання позичальником одноразового ідентифікатора при укладенні вищевказаного кредитного договору.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, яким чином підписуються угоди у сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину;

електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Таким чином, укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19. До аналогічних висновків також дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19) та від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20).

Зазначений договір є публічним договором приєднання.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, у якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У більшості випадків умови договору приєднання розробляються товариством (у даному випадку - ТОВ «МІЛОАН»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються товариством, вони повинні бути зрозумілими усім споживачам і доведеними до їх відома, у зв`язку з чим товариство має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він був ознайомлений.

У рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України, держава захищає права споживачів.

Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Виходячи з наведених норм чинного законодавства, договір, у тому числі кредитний, може бути укладений шляхом приєднання до запропонованих умов, оформлених однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач посилався на те, що 15.04.2021 ОСОБА_1 за власним волевиявленням, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в особистому кабінеті на офіційному вебсайті ТОВ «МІЛОАН» було подано заявку на отримання кредиту №3130771.

Крім того, позивач надав до суду копію кредитного договору №3130771 від 15.04.2021, згідно з пунктом 6 якого сторони дійшли згоди, що цей кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.

Розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицію товариства про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається товариством електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту).

Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене позичальником через сайт товариства, мобільний додаток або у SMS-повідомленні з мобільного телефонного номеру позичальника на номер 2277.

Після укладення цей кредитний договір надається позичальнику шляхом розміщення в особистому кабінеті позичальника. Додатково укладений електронний кредитний договір та/або повідомлення про його укладення може бути на розсуд товариства направлено позичальнику на електронну пошту або іншими каналами (засобами) зв`язку, наданими позичальником товариству.

Приймаючи пропозицію товариства про укладання цього кредитного договору позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. Правилами, Паспортом споживчого кредиту та Графіком платежів) Договору в цілому.

Разом з тим, із наданих суду позивачем доказів не вбачається, що відповідачка вчинила необхідну сукупність дій, спрямовану на отримання позики від ТОВ «МІЛОАН», а саме: зареєструвалася в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства (особистому кабінеті), яке надало таку пропозицію, отримала повідомлення від товариства (в даному випадку від ТОВ «МІЛОАН») із одноразовим ідентифікатором, та прийняла пропозицію (оферту) позивача шляхом використання (підписання) надісланого їй позивачем одноразового ідентифікатора.

Незважаючи на посилання представника позивача на Договір у форматі PDF, що міститься у додатках до позовної заяви та який пропонується відкрити за допомогою відповідного програмного забезпечення для перевірки наявності підпису одноразовим ідентифікатором, у матеріалах справи відсутня довідка про ідентифікацію відповідачки в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства.

Відповідно до ст.100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

На підтвердження укладення кредитного договору позивач надав до суду паперові копії електронних доказів.

Разом із тим зазначені документи не підтверджують факту надсилання позичальнику оферти про укладення кредитного договору та її акцепту, а також не містять доказів того, що сторони обмінялися відповідними електронними документами і що такі документи були підписані у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до змісту Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», електронні документи, які використовуються під час укладення договору, мають містити обов`язкові реквізити, зокрема електронний підпис, який до його накладення має бути ідентифікований з особою, що його використовує, як це передбачено статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Кожний електронний документ у своєму складі містить метадані - структуровані дані, що є характеристиками описуваних сутностей електронних документів для цілей їх ідентифікації, пошуку, оцінки та управління ними, які утворюються протягом життєвого циклу відповідних електронних документів. Їх можна вважати унікальними даними, що ідентифікують цифровий документ як такий, що був створений у реальному житті відповідно до певних часових і просторових параметрів.

Метадані включають контекст, зміст, автора, дату створення, формат і технічні характеристики цифрового файлу, цифрового (електронного) документа чи іншого об`єкта у цифровій (електронній) формі. За цими властивостями можна здійснювати пошук таких документів і проводити їх верифікацію.

Існують такі визначення метаданих, що є застосовними у цій справі.

Метадані - довідкова структурована інформація, що описує, роз`яснює, дає змогу ідентифікувати, спрощує використання та управління набором даних (постанова Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №835 «Про затвердження Положення про набори даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних»).

Метадані - дані про інформаційні об`єкти та їх окремі структури, що є складовими формату даних електронного документообігу, а також процеси, які відбуваються над цими інформаційними об`єктами (наказ Державного агентства з питань електронного урядування України від 07 вересня 2018 року №60 «Вимоги до форматів даних електронного документообігу в органах державної влади», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 20 листопада 2018 року за №1309/32761).

З огляду на те, що позивач, всупереч своєму процесуальному обов`язку, передбаченому ст.ст.12, 81 ЦПК України, не надав до суду першої інстанції електронних документів з їх відповідними метаданими (або їх паперових копій) на підтвердження заявлених підстав позову: щодо проходження ідентифікації та верифікації відповідачки в ІТС кредитодавця при укладенні Договору, що відповідачка має особистий кабінет на сайті кредитодавця, що вона входила до свого електронного кабінету під своїм логіном, що вона надсилала свою відповідь на електронне повідомлення про акцепт оферти, що електронний підпис - одноразовий ідентифікатор, який перед цим був сторонами узгоджений, був фактично нею використаний при підписанні електронного документа, суд першої інстанції обґрунтовано та відповідно до ст.ст.79, 80 ЦПК України вважав недоведеним факт укладення кредитного договору відповідно до положень вищевказаних законів України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», «Про електронну комерцію», якими врегульовано порядок укладення договорів в електронній формі.

Крім того, колегія суддів констатує, що саме по собі зазначення у тексті Договору особистих даних відповідачки (ПІБ, паспортні дані, РНОКПП, номер телефону, електронна пошта) за недоведеності дотримання визначеного у законі порядку укладення договору у електронній формі - не є належними і достатніми доказами цих обставин.

Таким чином, саме зазначення персональних даних відповідачки у письмових доказах, які містяться в матеріалах справи, наявність яких у третіх осіб не виключається, є недостатнім для ідентифікації особи відповідачки для підтвердження укладення договору відповідно до зазначених умов кредитного договору.

Крім того, колегія суддів зазначає, що посилання позивача на дію презумпції правомірності правочину, передбачену статтею 204 ЦК України, є безпідставними, оскільки кредитний договір не визнано недійсним або неукладеним у встановленому законом порядку. Вказана презумпція застосовується лише за умови доведення належними та допустимими доказами самого факту укладення кредитного договору між сторонами відповідно до заявлених умов і в порядку, передбаченому законом. Проте у даному випадку цього не відбулося.

Презумпція правомірності правочину застосовується лише за умови встановлення факту його вчинення, тоді як у даному випадку позивач не надав належних і допустимих доказів підписання відповідачкою кредитного договору в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а також підтвердження волевиявлення відповідачки на укладення такого договору.

Саме по собі посилання на відсутність судового рішення про недійсність або неукладеність договору та твердження про добровільне прийняття відповідачем зобов`язань не може підміняти обов`язок доказування факту укладення кредитного договору, покладений на позивача відповідно до вимог процесуального законодавства. Такий підхід колегія суддів застосовує з урахуванням сталої касаційної практики щодо неприпустимості використання концепції негативного доказу у змагальному судочинстві.

Таким чином, у справі, що розглядається, позивачем не доведено, що одноразовий ідентифікатор було направлено відповідачці, а отже, не підтверджується факт його отримання останньою. Відповідно, відсутні належні та допустимі докази того, що відповідачка здійснила підписання кредитного договору з використанням такого одноразового ідентифікатора. У матеріалах справи відсутні документи, які б з достатньою вірогідністю свідчили про використання саме відповідачкою електронного підпису для підтвердження волевиявлення щодо укладення кредитного договору.

Матеріали справи також не містять належних та допустимих доказів належності картки №516875*56 відповідачці та первинних документів про зарахування на рахунок до даної картки коштів.

Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891-15 (провадження №61-517св18) про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк зобов`язаний довести отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, установлених договором, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до зазначеної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з п.62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або надсилання клієнту.

Відтак виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, що може бути доказом і який суд має оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів щодо реального виконання кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі №175/35/16-ц, від 04 вересня 2024 року у справі №426/4264/19.

На підтвердження надання відповідачці та зарахування на її банківську картку кредитних коштів у розмірі 15 000 грн позивачем надано суду платіжне доручення №43906075 від 15.04.2021, у якому повідомляється про зарахування 15.04.2021 суми 15 000 грн на платіжну картку № НОМЕР_2 , а отримувачем коштів зазначено ОСОБА_1 .

Проте ні з наданого позивачем платіжного доручення, ані з інших наявних у матеріалах справи доказів, відповідно до обов`язкових у таких випадках стандартів бухгалтерського обліку, неможливо встановити, що даний переказ стосується саме відповідачки. Зокрема, неможливо встановити належність картки НОМЕР_2 відповідачці чи зазначення нею такого номера картки під час оформлення заявки або кредитного договору.

У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у справі відсутні належні докази перерахування та отримання відповідачкою кредиту в розмірі 15 000 грн за Договором про споживчий кредит №3130771 від 15.04.2021.

Надане платіжне доручення не є належним доказом на підтвердження здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів ОСОБА_1 , а зазначена в ньому інформація не відповідає вимогам бухгалтерського обліку.

Те саме стосується і відомості про щоденні нарахування та погашення за Договором №3130771 від 15.04.2021, яка є розрахунком заборгованості, поданим позивачем, оскільки він є похідним, обробленим документом, складеним на підставі первинних даних, а не первинним документом бухгалтерського обліку, у розумінні ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а відтак не може вважатися належним та достовірним доказом наявності та розміру заборгованості.

Посилання представника позивача на ненадання відповідачкою чи її представником жодних належних і допустимих доказів укладення договору іншою особою або перерахування кредитних коштів не на її рахунок є безпідставним, оскільки відповідно до ст.81 ЦПК України обов`язок доказування факту укладення договору, перерахування та отримання кредитних коштів покладається на позивача. Вимога до відповідача доводити факт неотримання коштів є застосовною лише після доведення позивачем факту перерахування кредитних коштів і за своїм змістом фактично означає покладення обов`язку доказування негативного факту, що суперечить засадам цивільного судочинства та принципу змагальності сторін.

З урахуванням того, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт укладення кредитного договору, а також зарахування кредитних коштів на картку та належність цієї картки саме відповідачці, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову та залишенням апеляційної скарги без задоволення й відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судова колегія доходить висновку, що сплачені апелянтом судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на сторону позивача.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» залишити без задоволення.

Заочне рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 21 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 30 березня 2026 року.

Головуючий -

В.Б. Яцина

Судді -

Н.П. Пилипчук

Ю.М. Мальований.