Справа № 583/403/26
Номер провадження 22-ц/816/1835/26
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року м.Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Сидоренко А. П. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О.І., Щербаченко М.В.,

за участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Цуркана Віктора Івановича на ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 лютого 2026 року ухвалену в м. Охтирка у складі судді Ярошенко Т.О. за заявою представника ОСОБА_1 - адвоката Цуркана Віктора Івановича про розподіл та відшкодування судових витрат у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування судового наказу, виданого Охтирським міськрайонним судом Сумської області 04 лютого 2026 року у справі № 583/403/26,

у с т а н о в и в:

28 січня 2026 року Приватне підприємство «Базис» (далі ПП «Базис») звернулось до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

Судовим наказом Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 лютого 2026 року у справі № 583/403/26, провадження № 2-н/583/81/26 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПП «Базис» заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01 лютого 2023 року по 31 грудня 2025 року у розмірі 3380,40 грн., а також судові витрати в розмірі 332,80 грн.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 16 лютого 2026 року скасовано судовий наказ Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 лютого 2026 року у справі № 583/403/26, провадження № 2-н/583/81/26 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПП «Базис» заборгованості за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

19 лютого 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Цуркан В.І. звернувся до суду із заявою про розподіл та відшкодування (компенсацію) судових витрат, в якій просив стягнути з ПП «Базис» на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору за подання заяви про скасування судового наказу в розмірі 166,40 грн та понесених судових витрат за правничу допомогу в розмірі 3500,00 грн.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 лютого 2026 року у задоволенні заяви адвоката Цуркана В.І. про розподіл та відшкодування судових витрат у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування судового наказу, виданого Охтирським міськрайонним судом Сумської області від 04 лютого 2026 року у справі № 583/403/26, провадження № 2-н/583/81/26 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПП «Базис» заборгованості за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території відмовлено.

27 лютого 2026 року, не погоджуючись з вказаною ухвалою, представником ОСОБА_1 - адвокатом Цурканом В.І. подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 лютого 2026 року, стягнути з ПП «Базис» на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору за подання заяви про скасування судового наказу у розмірі 166,40 грн. та понесених судових витрат за правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 3500,00 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що зазначення в оскаржуваній ухвалі про те, що в разі скасування судового наказу, стягувач має право звернутись до суду з позовом про стягнення з боржника відповідних витрат, а тому при скасуванні судового наказу розподіл судових витрат не здійснюється, вимоги заявниці про відшкодування судових витрат не підлягають, є протирічними, послідовно не визначеними та логічно не обґрунтованими.

Чинним законодавством не передбачена заборона або обмеження у відшкодуванні судових витрат у разі задоволення вимог заявника, по суті питання коли судова справа не розглядається, а заявник з вимогами про стягнення боргу має право на нове звернення до суду в порядку та на підставі чинного законодавства.

Отже суд міг вирішити заяву про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом судової справи по суті звернення.

Зазначає, що висновок суду про неможливість компенсації витрат є необґрунтованим і не відповідає змісту законодавства.

Крім того вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки його доводам, викладеним у заяві про відшкодування судових витрат та не врахував вимоги ч.9 ст.10 ЦПК, згідно з якою за відсутності спеціальної норми суд має право застосовувати загальні положення ЦПК України, якщо вони не суперечать суті наказного провадження. Неврахування цих обставин призвело до постановлення незаконної та необґрунтованої ухвали.

27 березня 2026 року від представника ПП «Базис» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Цуркана В. І. залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

28 березня 2026 року від представника ОСОБА_1 адвоката Цуркана В.І. надійшла заява про повернення відзиву без розгляду, в якій посилається на те, що відзив ПП «Базис» поданий з порушенням норм чинного законодавства, оскільки не містить зазначення контактних номерів телефонів (номер засобу зв`язку) підприємства та власного керівника підприємства, адреси електронної пошти та не зазначено відомості про наявність або відсутність електронного кабінету. Просить повернути без розгляду відзив ПП «Базис» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Охтисрького міськрайонного суду Сумської області від 23 лютого 2026 року.

Нормами ч. 2 ст. 360 ЦПК України визначено вимоги до відзиву на апеляційну скаргу, в тому числі передбачено обов`язок зазначення номеру засобу зв`язку, адресу електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету особи, яка подає відзив на апеляційну скаргу. В той же час, нормами цивільного процесуального законодавства не встановлено наслідків, які можуть бути застосовані у разі невиконання наведених вимог до змісту відзиву на апеляційної скарги, в тому числі у виді повернення відзиву, а тому заява представника ОСОБА_1 адвоката Цуркана В.І. про повернення без розгляду відзиву на апеляційну скаргу задоволенню не підлягає.

Сторони повідомлені про час і місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явилися.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, оскільки явка до апеляційного суду є необов`язковою, їх позиція є чіткою і зрозумілою.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та відмовляючи у задоволенні заяви представнику ОСОБА_1 у відшкодуванні судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що відшкодування суми судового збору, сплаченого у наказному провадженні, передбачено лише на користь заявника, який звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу, шляхом зарахування такого до судового збору, сплаченого у разі пред`явлення ним позову до боржника.

Чинним процесуальним законодавством не передбачено відшкодування боржнику судових витрат у виді судового збору, сплаченого за подання заяви про скасування судового наказу. Скасування судового наказу за заявою боржника не виключає виникнення між сторонами спору про право, який вирішується в позовному провадженні, за результатами розгляду якого суд ухвалює рішення та здійснює розподіл судових витрат. Скасуванням судового наказу спір по суті не вирішується, тому підстав для розподілу судових витрат у справі не має.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, оскільки він узгоджується з нормами процесуального права.

Відповідно до розділу ІІ ЦПК України наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Суть наказного провадження полягає у безспірності заявлених вимог та спрощеній процедурі судового провадження, спрямованої на ефективність судового розгляду.

В межах наказного провадження боржнику надано право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу (за вимогами про стягнення аліментів), у відповідності до статті 170 ЦПК України.

Статтею 171 ЦПК України визначені повноваження суду за наслідками розгляду заяви про скасування судового наказу, за змістом якої у разі відсутності підстав для повернення заяви про скасування судового наказу, суддя постановляє ухвалу про скасування судового наказу, в якій роз`яснює заявнику (стягувачу) його право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження з додержанням загальних правил щодо пред`явлення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 164 ЦПК України, у разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплачена за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Положення ст. 164 ЦПК України не передбачають порядку розподілу судових витрат, а саме судового збору за подачу заяви про скасування судового наказу. Частина 2 вказаної статті передбачає лише можливість врахування суми судового збору, сплаченої за видачу судового наказу, до суми судового збору, яка має бути сплачена стягувачем при зверненні до суду в порядку позовного провадження.

Норми ст. 171 ЦПК України також не передбачають відшкодування судових витрат на користь особи, яка звернулась до суду із заявою про скасування судового наказу, в тому числі за рахунок стягувача.

Таким чином, наказне провадження є спрощеним у порівнянні з позовним, альтернативним йому провадженням у суді першої інстанції, і заснованим на письмових доказах. Наказне провадження є специфічною формою захисту прав кредитора за допомогою письмових доказів проти сторони боржника, яка не виконує або неналежним чином виконує свої зобов`язання. У наказному провадженні можливе задоволення лише документально підтверджених і безспірних вимог. Безспірні вимоги заявника у наказному провадженні - це такі вимоги заявника, із яких не вбачається спір про право, тобто це вимоги, що випливають із повністю визначених і неоспорюваних цивільно-правових відносин.

З огляду на наведені правові норми, в порядку наказного провадження судом вирішується лише конкретно визначений законом перелік вимог, без судового розгляду, без виклику боржника та стягувача у судове засідання, без заслуховування їх пояснень. При цьому змагання сторін у межах гласного вирішення справи, у ході якого сторони наводять доводи, покликані підтвердити їх правоту, спростувати аргументи протилежної сторони, відсутні.

Також згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За положенням ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 5 статті 137 ЦПК України, передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, питання щодо стягнення судових витрат не є безспірним.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

За положенням ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відшкодування витрат можливо лише у справах позовного провадження.

Відшкодування суми судового збору, сплаченого у наказному провадженні, передбачено лише на користь заявника, який звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу, шляхом зарахування такого до судового збору, сплаченого у разі пред`явлення ним позову до боржника. Водночас чинним процесуальним законодавством не передбачено відшкодування боржнику судових витрат у виді судового збору та витрат на правничу допомогу адвоката, сплаченого за подання заяви про скасування судового наказу.

Таким чином, скасування судового наказу за заявою боржника не виключає виникнення між сторонами спору про право, який вирішується в позовному провадженні, за результатами розгляду якого суд ухвалює рішення та здійснює розподіл судових витрат.

Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що скасуванням судового наказу спір по суті не вирішується, тому підстав для розподілу судових витрат у справі не має.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог про розподіл судових витрат у справі за заявою про скасування судового наказу.

Ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням норм процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Цуркана Віктора Івановича залишити без задоволення, а ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 лютого 2026 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий А.П.Сидоренко

Судді О.І.Собина

М.В.Щербаченко