ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року

м. Київ

справа № 686/20921/22

провадження № 61-14642св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Черняк Ю. В. (суддя - доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Савченко Оксана Володимирівна,на рішення Хмельницького міськрайонного

суду Хмельницької області від 19 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Заворотної О. Л., та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 жовтня

2025 року, ухвалену у складі колегії суддів:Гринчука Р. С., Костенка А. М., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Ужовтні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.

Позов обґрунтовано тим, що у період з жовтня 1978 року та до моменту

подання позовної заяви він відкрито та безперервно користується і фактично володіє житловим будинком на АДРЕСА_1 та земельною ділянкою площею 866 кв.м, кадастровий номер :01:005:0149, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за тією самою адресою.

Вказані нерухомі об`єкти придбано за рахунок коштів батьків позивача і відповідача й зареєстровано на праві власності за ОСОБА_2 .

За домовленістю батьків та сторін справи ці об`єкти нерухомого майна надалі повинні були бути зареєстровані за позивачем та відповідачем у рівних частках, зокрема, на підставі договору дарування.

Однак, вказаних дій щодо безоплатного відчуження на користь позивача 1/2 частини земельної ділянки та житлового будинку вчинено не було.

Разом з тим, з моменту придбання батьками позивача вказаних об`єктів нерухомого майна він підтримує їх у належному стані, здійснює поточний та капітальний ремонти будинку, оплачує комунальні послуги.

Позивач користується житловим будинком та земельною ділянкою понад сорок три роки. Відповідач ОСОБА_2 не вчиняє жодних дій, пов`язаних із утриманням житлового будинку (оплати комунальних послуг і підтримання будинку у належному стані) та земельної ділянки, фактично відмовившись від об`єктів нерухомого майна.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд визнати за ним відповідно до статті 344 ЦПК України за набувальною давністю право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 866 кв.м, кадастровий номер :01:005:0149, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_1 , що належали на праві власності ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2025 року відповідно до статті 55 ЦПК України залучено до участі у цій справі правонаступника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 червня 2025 року у задоволенні позовних вимогОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що право власності ОСОБА_2 на житловий будинок на АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 866 кв.м, кадастровий номер :01:005:0149, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за тією самою адресою зареєстровано у встановленому законом порядку.

ОСОБА_3 та його спадкоємцю ОСОБА_1 відомо про те, що спірне майно належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 . Тому позивач не є добросовісним набувачем нерухомого майна, право власності на яке просить визнати за набувальною давністю, факт користування позивачем оспорюваним майном сам по собі не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю відповідно до положень статті 344 ЦК України.

При застосуванні статті 344 ЦК України до спірних правовідносин суд застосував відповідну судову практику Верховного Суду.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 червня 2025 рокузалишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, з огляду на відсутність обов`язкової умови для набуття права власності за набувальною давністю, а саме: добросовісності володіння позивачем спірним нерухомим майном у розумінні статті 344 ЦК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

21 листопада 2025 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Савченко О. В., звернувсядо Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 червня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області цивільну справу № 686/20921/22.

26 грудня 2025 року матеріали цивільної справи № 686/20921/22 надійшли до Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Савченко О. В., просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 червня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року, ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції заявник зазначає необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, від 21 лютого 2024 року у справі №756/6953/17 та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

На переконання заявника, такий критерій добросовісності, як обізнаність щодо особи-власника, не повинен враховуватись при реалізації права щодо набуття права власності за набувальною давністю, оскільки добросовісність повинна бути пов`язана лише із правомірністю володіння майном та відсутністю у власника перешкод у реалізації ним свого права власності.

Вказує, що відповідач ОСОБА_2 житловим будинком та земельною ділянкою не користувалась, не підтримувала вказане майно у належному стані, за місцезнаходженням майна не з`являлась, місце її перебування не відоме, що свідчить про фактичну відмову відповідача від оспорюваного майна.

Разом з тим, ОСОБА_1 дотримано всі умови, які визначено статтею 344 ЦК України як необхідні для визнання за собою права власності за набувальною давністю.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу від відповідача до суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_2 належить на праві власності житловий будинок на АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 04 жовтня 1978 року державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори, за реєстром № 2-4112.

Право власності ОСОБА_2 на житловий будинок зареєстровано, що підтверджується витягом про реєстрацію № 9214058 від 08 грудня 2005 року.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 08 серпня 2008 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 866 кв.м, яка розташована на АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

ОСОБА_3 проживав та мав зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з 11 березня 1981 року, що підтверджується відміткою в паспорті серія НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що видано свідоцтво про смерть

серії НОМЕР_2 .

Згідно з довідкою приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Шевцової І. А. від 26 березня 2025 року № 46/02-14 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернувся ОСОБА_1 , станом на 26 березня 2025 року інших спадкоємців немає.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , суду пояснили, що будинковолодіння на

АДРЕСА_1 поділено на дві частини, якими користувались окремо

ОСОБА_3 з сім`єю та ОСОБА_2 з сім`єю. У подальшому ОСОБА_2 виїхала за кордон, а за будинком здійснював догляд ОСОБА_3 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Савченко О. В., не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Подібні правові висновки зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження

№ 12-291гс18, а також у постанові Верховного Суду від 10 січня 2023 року у справі № 462/1720/21, від 16 квітня 2025 року у справі № 461/5075/23.

У постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, від 21 лютого 2024 року у справі № 756/6953/2017, від 04 квітня 2024 року у справі № 404/4939/22, від 29 травня 2025 рокуу справі № 127/38548/23, Верховний Суд зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини

з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі

№ 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Суди попередніх інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин, і норми права, які підлягають застосуванню, на виконання вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, врахували висновки щодо застосування відповідних норм прав, викладені в постановах Верховного Суду, надали належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, і дійшли обґрунтованого висновку про відсутність умов, визначених статей 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, значною мірою зводяться до переоцінки доказів.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Щодо вирішення клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

Частиною третьою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду..

Колегія суддів вважає, що посилання ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Савченко О. В., на необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновку щодо застосування положень частини першої статті 344 ЦПК України, викладеного у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, від 21 лютого 2024 року у справі № 756/6953/2017, для формування єдиної правозастосовчої практики у подібних правовідносинах, за яким позов про визнання права власності за набувальною давністю може заявляти особа, яка володіє майном незалежно від того, чи знала така особа про те, хто є власником відповідного майна, не заслуговують на увагу, оскільки правових та обґрунтованих підстав для такої передачі заявником не наведено, і Верховним Судом їх не встановлено.

Таким чином, у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм процесуального права, то відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 400, 401, 403, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Савченко Оксана Володимирівна, про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Савченко Оксана Володимирівна,залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 червня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк Г. В. Коломієць Д. Д. Луспеник