ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року

м. Київ

справа № 370/1781/20

провадження № 61-2375св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Макарівської селищної ради Бучанського району Київської області,

відповідачі: Бучанська районна державна адміністрація Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року, ухвалену у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Березовенко Р. В., Мостової Г. І., касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Шульги Андрія В`ячеславовича на рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Білоцької Л. В., та постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року, ухвалену у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Березовенко Р. В., Мостової Г. І., касаційні скарги представника

ОСОБА_4 - адвоката Шульги Андрія В`ячеславовича, представника ОСОБА_5 - адвоката Шульги Андрія В`ячеславовича, представника ОСОБА_1 - адвоката Шульги Андрія В`ячеславовича, представника ОСОБА_2 - адвоката Шульги Андрія В`ячеславовича на рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Білоцької Л. В., та постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року, ухвалену у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У липні 2020 року керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Макарівської селищної ради Бучанського району Київської області звернувся до суду з вищевказаним позовом до Бучанської районної державної адміністрації Київської області (далі - Бучанська РДА), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними розпорядження, державних актів на земельні ділянки та витребування (повернення) земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

Позовну заяву прокурор мотивував тим, що розпорядженням голови Макарівської районної державної адміністрації Київської області від 02 липня 2008 року № 2506 ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 затверджено проекти землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок загальною площею 5,0000 га, для ведення особистого селянського господарства у межах Липівської сільської ради Макарівського району Київської області.

На підставі цього розпорядження відповідачі отримали державні акти на право власності на земельні ділянки, а саме: ОСОБА_2 з кадастровим номером :05:004:0047, який згодом змінила на новий кадастровий номер :05:004:0137, площею 1,0000 га; ОСОБА_1 з кадастровим номером :05:004:0048, площею 1,0000 га; ОСОБА_3 з кадастровими номерами: :05:004:0049 та :05:002:0053, площею 0,1243 га та площею 0,8757 га; ОСОБА_7 з кадастровим номером :05:002:0051, площею 1,0000 га; ОСОБА_6 з кадастровим номером :05:002:0052, площею 1,0000 га.

На підставі розпорядження Макарівської районної державної адміністрації (далі - Макарівська РДА) від 17 червня 2016 року № 317, змінено цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером :05:004:0048 на - для ведення індивідуального садівництва, власником якої є ОСОБА_1

ОСОБА_7 , на підставі договору дарування від 19 серпня 2008 року № 6108, відчужила земельну ділянку з кадастровим номером :05:002:0051 на користь ОСОБА_3 .

Розпорядженнями Макарівської РДА від 19 жовтня 2008 року та від 17 червня 2016 року змінено цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0051- для індивідуального садівництва, та цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером :05:002:0054 - для ведення садівництва, власником яких є ОСОБА_3 .

ОСОБА_6 , на підставі договору міни земельних ділянок від 06 серпня 2008 року № 5596, передала право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:002:0052, площею 1,0000 га на користь ОСОБА_4 , який здійснив її поділ, у результаті чого утворено дві земельні ділянки: з кадастровим номером :03:002:0052, площею 0,900 га, для ведення особистого селянського господарства та з кадастровим номером :05:002:0055, площею 0,100 га, для ведення садівництва.

Крім того, внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :05:002:0053, площею 0,8757 га, власником якої був ОСОБА_3 , утворилися: земельна ділянка з кадастровим номером :05:004:0135, площею 0,5619 га, для ведення особистого селянського господарства, яка у Державного реєстру речових прав на нерухоме майно обліковується за ОСОБА_3 ; земельна ділянка з кадастровим номером :05:004:0136, площею 0,3138 га, для ведення особистого селянського господарства, яка у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обліковується за ОСОБА_5 .

Прокурор зазначав, що розпорядження Макарівської РДА від 02 липня 2008 року № 2506 та видані на його підставі державні акти про право власності на земельні ділянки не відповідають вимогам законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, тому їх слід визнати недійсним з огляду на те, що земельні ділянки із кадастровими номерами: :05:004:0137, :05:004:0048, :05:004:0049, :03:002:0051, :05:002:0054, :05:002:0055, :05:004:0136, :05:004:0135, на час прийняття оскаржуваного розпорядження та на час звернення до суду з цим позовом, частково накладаються на прибережну захисну смугу річки Почепин, а земельна ділянка з кадастровим номером :03:002:0052 частково накладається не лише на прибережну захисну смугу річки Почепин, але й на землі водного фонду.

Оскаржуване розпорядження та видані на його підставі державні акти на право власності на земельні ділянки суперечать вимогам статті 19 Конституції України, статей 58, 59, 60, 61 ЗК України, статей 86, 88, 89 ВК України, тому підлягають визнанню недійсними зі скасуванням їх державної реєстрації, а земельні ділянки підлягають поверненню державі відповідно до приписів статті 152 ЗК України, статті 391 ЦК України.

Прокурор просив суд:

1) визнати недійсними:

- розпорядження Макарівської РДА від 02 липня 2008 року № 2506 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам України для ведення особистого селянського господарства в межах Липівської сільської ради»;

- розпорядження Макарівської РДА від 29 жовтня 2008 року № 4037 «Про передачу у власність земельних ділянок, функціональне використання яких змінюється, 8-ми громадянам України на території Липівської сільської ради»;

- розпорядження Макарівської РДА від 17 червня 2016 року № 317 «Про зміну цільового призначення земельної ділянки із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для ведення індивідуального садівництва гр. ОСОБА_1 на території Липівської сільської ради Макарівського району Київської області»;

- розпорядження Макарівської РДА від 17 червня 2016 року № 318 «Про зміну цільового призначення земельної ділянки із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для ведення індивідуального садівництва гр. ОСОБА_3 на території Липівської сільської ради Макарівського району Київської області».

2) скасувати державну реєстрацію права власності

- земельної ділянки з кадастровим номером :05:004:0135, площею 0,5619 га, що зареєстрована за ОСОБА_3 ;

- земельної ділянки з кадастровим номером :05:004:0136, площею 0,3138 га, що зареєстрована за ОСОБА_5 ;

- земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0051, площею 0,9 га, що зареєстрована за ОСОБА_3 ;

- земельної ділянки з кадастровим номером :05:004:0048, площею 1,000 га, що зареєстрована за ОСОБА_1 ;

- земельної ділянки площею 0,1243 га із кадастровим номером 32278300:05:004:0049, що зареєстрована за ОСОБА_3 ;

- земельної ділянки площею 1,0000 га із кадастровим номером 32278300:05:004:0047, що зареєстрована за ОСОБА_2 ;

- земельної ділянки площею 0,1000 га із кадастровим номером 32278300:05:002:0055, що зареєстрована за ОСОБА_4 ;

- земельної ділянки площею 0.9000 га із кадастровим номером 32278300:03:002:0052, що зареєстрована за ОСОБА_4 ;

- земельної ділянки площею 0,9000 га із кадастровим номером 32278300:03:002:0051, що зареєстрована за ОСОБА_3 ;

- земельної ділянки площею 0,1000 га із кадастровим номером 32278300:05:002:0054, що зареєстрована за ОСОБА_3

3) усунути перешкоди у здійсненні Макарівською селищною радою Бучанського району Київської області (до заміни орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Київська обласна державна адміністрація (далі - Київська ОДА)) права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду:

- площею 1,000 га з кадастровим номером :05:004:0048;

- площею 1,000 га з кадастровим номером :05:004:0137;

- площею 0,9000 га з кадастровим номером :03:002:0051;

- площею 0,1000 га з кадастровим номером :05:002:0054;

- площею 0,5619 га з кадастровим номером :05:004:0135;

- площею 0,900 га з кадастровим номером :03:002:0052;

- площею 0,100 газ кадастровим номером :05:002:0055;

- площею 0,3138 га з кадастровим номером :05:004:0136,

шляхом їх витребування (повернення) на користь держави в особі Макарівської селищної ради Бучанського району Київської області (до заміни орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Київська ОДА) із незаконного володіння ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 10 травня 2023 року позовні вимоги виконувача обов`язків керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Макарівської селищної ради Бучанського району Київської області до Бучанської РДА, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними розпорядження, державних актів на земельні ділянки та витребування (повернення) земельних ділянок з чужого незаконного володіння задоволено частково.

Скасовано державну реєстрацію права власності земельної ділянки з кадастровим номером :05:004:0135, площею 0,5619 га, що зареєстрована за ОСОБА_3 та земельної ділянки з кадастровим номером :05:004:0136, площею 0,3138 га, що зареєстрована за ОСОБА_5 ; земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0051, площею 0,9 га, що зареєстрована за ОСОБА_3 ; земельної ділянки з кадастровим номером :05:004:0048, площею 1,000 га, що зареєстрована за ОСОБА_1 ; земельної ділянки площею 0,1243 га із кадастровим номером 32278300:05:004:0049, що зареєстрована за ОСОБА_3 ; земельної ділянки площею 1,0000 га із кадастровим номером 32278300:05:004:0047, що зареєстрована за ОСОБА_2 ; земельної ділянки площею 0,1000 га із кадастровим номером 32278300:05:002:0055, що зареєстрована за ОСОБА_4 ; земельної ділянки площею 0.9000 га із кадастровим номером 32278300:03:002:0052, що зареєстрована за ОСОБА_4 ; земельної ділянки площею 0,9000 га із кадастровим номером 32278300:03:002:0051, що зареєстрована за ОСОБА_3 ; земельної ділянки площею 0,1000 га із кадастровим номером 32278300:05:002:0054, що зареєстрована за ОСОБА_3 .

Усунуто перешкоди у здійсненні Макарівською селищною радою Бучанського району Київської області (до заміни орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Київська ОДА) права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду: площею 1,000 га з кадастровим номером :05:004:0048; площею 1,000 га з кадастровим номером :05:004:0137; площею 0,9000 га з кадастровим номером :03:002:0051; площею 0,1000 га з кадастровим номером :05:002:0054; площею 0,5619 га з кадастровим номером :05:004:0135; площею 0,900 га з кадастровим номером :03:002:0052; площею 0,100 га з кадастровим номером :05:002:0055; площею 0,3138 га з кадастровим номером :05:004:0136, шляхом їх витребування (повернення) на користь держави в особі Макарівської селищної ради Бучанського району Київської області (до заміни орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Київська ОДА) із незаконного володіння ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь прокуратури Київської області сплачений судовий збір у розмірі 6 081,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що спірні земельні ділянки, передані у власність відповідачам, розташовані у 25-ти метровій прибережній зоні річки Почепин та належать до земель водного фонду.

Усунення перешкод у користуванні володільцю земельними ділянками шляхом їх повернення на користь держави в особі органу місцевого самоврядування із володіння відповідачів є належним способом та не суперечитиме загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція).

Скасування державної реєстрації права власності земельної ділянки є належним способом захисту прав позивача.

Оскільки належним та ефективним способом захисту права власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явлений упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на вказану вимогу не поширюється позовна давність. Тому не підлягала задоволенню заява відповідачів про застосування позовної давності.

При цьому оспорення розпоряджень органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади про передачу такої земельної ділянки у власність фізичної особи не є необхідним.

Короткий зміст постанов суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 травня 2023 року в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Макарівської селищної ради.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог, заявлених до ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що рішення суду ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи, недоведеністю обставин, які суд уважав установленими, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 травня 2023 року у частині скасування реєстрації права власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на земельні ділянки скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 травня 2023 року в частині задоволених позовних вимог виконувача обов`язків керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Макарівської селищної ради Бучанського району Київської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про повернення земельних ділянок з незаконного володіння залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції у частині повернення земельних ділянок, суд апеляційної інстанції вважав доведеним, що спірні земельні ділянки, передані у власність відповідачам, розташовані у межах 25-метрової прибережної смуги річки Почепин, тобто належать до земель водного фонду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині задоволення вимог про скасування державної реєстрації, суд апеляційної інстанції вказав, що це не є ефективним способом захисту прав позивача, оскільки відновлення прав забезпечується зобов`язанням повернути земельні ділянки.

Рішення суду першої інстанції у частині відмови у визнанні незаконними та скасуванні рішень органу державної влади в апеляційному порядку не переглядалося.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У лютому 2024 року заступник керівника Київської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про повернення земельної ділянки, заявлених до ОСОБА_3 , залишити в цій частині рішення суду першої інстанції.

У лютому 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат Шульга А. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати оскаржувані судові рішення у частині задоволення позовних вимог, заявлених до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У жовтні 2024 року представник ОСОБА_4 - адвокат Шульга А. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати оскаржувані судові рішення у частині задоволеної позовної вимоги до ОСОБА_4 про повернення земельних ділянок, ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

У жовтні 2024 року представник ОСОБА_5 - адвокат Шульга А. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволеної позовної вимоги до ОСОБА_5 про повернення земельних ділянок, ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

У жовтні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шульга А. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволеної позовної вимоги до ОСОБА_1 про повернення земельних ділянок, ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

У жовтні 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Шульга А. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволеної позовної вимоги до ОСОБА_2 про повернення земельних ділянок, ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

21 лютого 2024 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

23 лютого 2024 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Шульги А. В. залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

12 березня 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури у справі, витребувано її матеріали із Макарівського районного суду Київської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

12 березня 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Шульги А. В. у справі, витребувано її матеріали із Макарівського районного суду Київської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

29 жовтня 2024 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Шульги А. В. залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

29 жовтня 2024 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката Шульги А. В. залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

29 жовтня 2024 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шульги А. В. залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

29 жовтня 2024 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Шульги А. В. залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

11 листопада 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шульги А. В. у справі, витребувано її матеріали із Макарівського районного суду Київської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

11 листопада 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - адвоката Шульги А. В. у справі, витребувано її матеріали із Макарівського районного суду Київської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

11 листопада 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - адвоката Шульги А. В. у справі, витребувано її матеріали із Макарівського районного суду Київської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

11 листопада 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Шульги А. В. у справі, витребувано її матеріали із Макарівського районного суду Київської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У листопаді 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

13 березня 2025 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

На підставі розпорядження заступника керівника Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду, 05 лютого 2026 року сформовано протокол повторного автоматизованого розподілу судової справ, визначено склад суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулейков І. Ю., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга заступника керівника Київської обласної прокуратури мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2020 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18), від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19), від 15 травня 2020 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18), від 28 листопада 2108 року у справі № 504/2864/13 (провадження № 14-452цс18), від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 07 листопада 2108 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18).

Позовні вимоги ґрунтуються на обставинах протиправного відведення у власність відповідачам земельних ділянок за рахунок земель водного фонду.

Уважає, що належними доказами доведено факт відведення відповідачам земельних ділянок, віднесених до категорії земель водного фонду.

Суд апеляційної інстанції безпідставно не взяв до уваги докази, надані позивачем. При цьому суд послався на доказ, наданий відповідачем - висновок спеціаліста, в якому вказано про зміну ширини русла річники Почепин, який не містить будь-яких картографічних або проектно-вишукових матеріалів із зазначенням джерел їх походження. Крім того, на вимогу суду апеляційної інстанції прокурор надав лист Національного центру управління та випробування космічних засобів із ретроспективними супутниковими знімками у межах розташування спірних земельних ділянок із зазначенням їх ідентифікуючих ознак та взаємного розташування відносно річки Почепин і ділянок суші, починаючи з 11 червня 2010 року до 21 березня 2022 року. Цими знімками підтверджено, що річка Почепин та її берегова лінія у межах розташування спірних земельних ділянок за вказаний період часу не змінювалась.

Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Шульги А. В. мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21), від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) та у постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 750/2316/19 (провадження № 61-20751св19), від 24 жовтня 2022 року у справі № 161/2908/21 (провадження № 61-454св22), від 30 червня 2021 року у справі № 456/106/15-ц (провадження № 61-20625св19), від 09 грудня 2020 року у справі № 2/20170/17 (провадження № 61-9976св19), від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц (провадження № 61-17989св21), від 15 червня 2022 року у справі № 363/1019/17 (провадження № 61-20385св21), від 12 липня 2023 року у справі № 910/5080/21, від 21 листопада 2018 року у справі № 910/2974/18, від 03 липня 2019 року у справі № 183/2534/16-ц (провадження № 61-10839св18).

Позивач не надав належних та допустимих доказів того, що спірні земельні ділянки на час їх виділення у 2008 році у приватну власність знаходилися у межах прибережної захисної смуги чи належали до земель водного фонду.

Рішення суду першої інстанції у частині задоволення позову прокурора оскаржено повністю. Ця апеляційна скарга стосувалася всіх земельних ділянок і містила доводи щодо незаконності рішення не лише в частині земельної ділянки ОСОБА_3 , і рішення суду першої інстанції мало переглядатися у повному обсязі. Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_3 стосувалася всього рішення і в ній детально були викладені доводи, які підтримали всі відповідачі, крім того, всіх цих відповідачів представляє один представник. Інші відповідачі не подавали окремі апеляційні скарги з метою процесуальної та фінансової економії. Суд апеляційної інстанції, у частині вимог до інших відповідачів, залишив у силі незаконне рішення суду першої інстанції.

Вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, а саме:

- частину першу статті 367 ЦПК України щодо повного перегляду рішення в межах доводів апеляційної скарги;

- частину четверту статті 367 ЦПК України щодо можливості законного виходу за межі вимог апеляційної скарги для обов`язкового скасування незаконного рішення суду першої інстанції;

- суд апеляційної інстанції порушив статті 76-79, 81, 89 ЦПК України щодо оцінки доказів;

- суд першої інстанції порушив статті 263 ЦПК України щодо повного з`ясування всіх обставин справи;

- невірно застосовано статті 41 Конституції України, статей 3, 321 ЦК України щодо непорушності прав власника та принципу правомірності та пропорційності втручання у мирне володіння майном;

- невірно застосовано статті 256, 257, 261, 267 ЦК України щодо позовної давності.

Касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , подані їх представником - адвокатом Шульгою А. В., мотивовані тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18), від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21) та у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 910/2974/18, від 03 липня 2019 року у справі № 183/2534/16-ц (провадження № 61-10839св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 15 червня 2022 року у справі № 363/1019/17 (провадження № 61-20385св21), від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц (провадження № 61-17989св21), від 12 липня 2023 року у справі № 910/5080/21.

Доводи касаційних скарг представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - адвоката Шульги А. В. в цілому зводяться до того, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, не врахували актуальні висновки Верховного Суду, а саме:

- порушили статті 76-79, 81, 89 ЦПК України під час оцінки доказів сторін та встановлення обставин справи;

- порушили статтю 263 ЦПК України щодо повного з`ясування всіх обставин справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення;

- невірно застосували статтю 41 Конституції України, пункт 2 частини першої статті З ЦК України, статтю 321 ЦК України щодо непорушності права власності та принципів правомірності й пропорційності втручання у право мирного володіння майном;

- невірно застосували статті 256, 257, 261, 267 ЦК України щодо позовної давності.

Крім того, склалася процесуальна ситуація, коли суд на підставі одних і тих же доказів, ухвалив два взаємно суперечливих рішення, що є порушенням принципу єдності судової практики.

Вважає, що матеріали справи не містять доказів того, що спірні земельні ділянки на час їх виділення у 2008 році належали до земель водного фонду.

На земельній ділянці з кадастровим номером :03:002:0052 збудовано садовий будинок загальною площею 460,4 кв. м, свідоцтво про право власності на який видано ОСОБА_4 03 грудня 2011 року. Крім того, на земельних ділянках з кадастровими номерами: :03:002:0054, :03:002:0051 ОСОБА_3 збудував садовий будинок загальною площею 321,6 кв. м, про що 03 грудня 2011 року видано свідоцтво про право власності. Отже, витребування таких земельних ділянок є втручанням у мирне володіння майном добросовісного набувача.

Належним способом захисту порушених прав позивача буде віндикаційний позов, до якого застосовується позовна давність тривалістю у три роки.

Оскільки Київська ОДА знала про умови відведення земельних ділянок і погодила їх виділення у приватну власність, отже, строк позовної давності для звернення з цим позовом до суду попущено.

Відзиви на касаційні скарги у визначений Верховним Судом строк не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У 2007 році Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Універсал-Агро» (далі - ТОВ «Науково-виробнича фірма «Універсал-Агро») «розробило «Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 5-ом громадянам України для ведення особистого селянського господарства у межах Липівської сільської ради Макарівського району Київської області» ( ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ).

Із висновку державної експертизи землевпорядної документації № 14-235е, складеного Головним управлінням земельних ресурсів у Київській області від 20 травня 2008 року, встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 5-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства у межах Липівської сільської ради Макарівського району Київської області розроблений ТОВ «Науково-виробнича фірма «Універсал-Агро» на підставі розпорядження Макарівської РДА від 08 серпня 2007 року № 2770. Загальна площа земельних ділянок, що відводиться у власність становить 5,0000 га зелених насаджень загального користування (землі запасу). Земельні ділянки відносяться до земель сільськогосподарського призначення. Проєкт землеустрою погоджений (том 1, а. с. 132-191).

Розпорядженням голови Макарівської РДА від 02 липня 2008 року № 2506 ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 затверджено проекти землеустрою щодо відведення у власність п`яти земельних ділянок загальною площею 5,0000 га, для ведення особистого селянського господарства у межах Липівської сільської ради Макарівського району Київської області (том 1, а. с. 20-23).

На підставі розпорядження голови Макарівської РДА від 02 липня 2008 року № 2506:

- ОСОБА_2 отримала державний акт серії ЯЖ № 203680 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:004:0047, площею 1,0000 га;

- ОСОБА_1 отримала державний акт серії ЯЖ № 203679 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:004:0048, площею 1,0000 га;

- ОСОБА_3 отримав державний акт серії ЯЖ № 203678 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:004:0049, площею 0,1243 га та державний акт серії ЯЖ № 203676 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:002:0053, площею 0,8757 га;

- ОСОБА_7 отримала державний акт серії ЯЖ № 203677 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:002:0051, площею 1,0000 га;

- ОСОБА_6 отримала державний акт серії ЯЖ № 203675 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:002:0052, площею 1,0000 га.

Розпорядженням голови Макарівської РДА від 29 жовтня 2008 року № 4037 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни функціонального використання частин земельних ділянок 8-ми громадянам України із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для ведення садівництва на території Липівської сільської ради Макарівського району Київської області. Змінено функціональне використання частин земельних ділянок загальною площею 0,8000 га із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для ведення садівництва на території Липівської сільської ради Макарівського району Київської області 8-ми громадянам України, зокрема, відповідно до списку, що є додатком до розпорядження: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 .

Внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :05:002:0053, площею 0,8757 га, яка належить ОСОБА_3 утворилися: земельна ділянка з кадастровим номером :05:004:0135, площею 0,5619 га, для ведення особистого селянського господарства, яка згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно обліковується за ОСОБА_3 ; земельна ділянка з кадастровим номером :05:004:0136, площею 0,3138 га, для ведення особистого селянського господарства, яка згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно обліковується за ОСОБА_5 .

ОСОБА_7 , на підставі договору дарування від 19 серпня 2008 року № 6108, відчужила земельну ділянку з кадастровим номером :05:002:0051, площею 1,0000 га, на користь ОСОБА_3 , який здійснив її поділ на: земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0051, площею 0,9000 га, для ведення особистого селянського господарства, державний акт серії ЯЗ № 449736; земельну ділянку з кадастровим номером :05:002:0054, площею 0,1000 га, для ведення садівництва.

Розпорядженням Макарівської РДА від 17 червня 2016 року № 318 ОСОБА_3 змінено цільове призначення земельної ділянки :03:002:0051 - для індивідуального садівництва.

ОСОБА_6 , на підставі договору міни земельних ділянок від 06 серпня 2008 року № 5596, передала право власності на земельну ділянку :05:002:0052, площею 1,0000 га на користь ОСОБА_4

ОСОБА_4 здійснив поділ земельної ділянки з кадастровим номером :05:002:0052, площею 1,0000 га, у результаті якого утворено: земельну ділянку за кадастровим номером :03:002:0052, площею 0,900 га, для ведення особистого селянського господарства, державний акт серії ЯЗ №449737; земельну ділянку за кадастровим номером :05:002:0055, площею 0,100 га, для ведення садівництва, державний акт серії ЯЗ №449730.

За заявою власника земельної ділянки ОСОБА_2 від 09 вересня 2015 року, у зв`язку з виявленням помилки у відомостях Державного земельного кадастру, кадастровий номер земельної ділянки :05:004:0047, площею 1,0000 га змінено на новий кадастровий номер :05:004:0137.

Цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером :05:004:0048, площею 1,0000 га, що належить ОСОБА_1 , на підставі її заяви від 08 червня 2016 року та розпорядження Макарівської РДА від 17 червня 2016 року № 317 змінено із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для ведення індивідуального садівництва.

Відповідачі під час судового розгляду не заперечували, що спірні земельні ділянки з дати відведення (2007 рік) у власність та до теперішнього часу дотичні до берегової лінії річки Почепин на території її протікання у межах села Липівка у Макарівському районі Київської області.

Згідно з інформацією Центральної геофізичної обсерваторії см. Б. Срезневського від 29 липня 2020 року № 02-08/1625, річка Почепин - це природний водний об`єкт, довжиною 13 км та площею водозбору 63,0 кв. м, впадає в річку Здвиж з лівого берега, належить до малих річок (том 1, а. с. 91).

Прокурор надав суду першої інстанції: планово-картографічні матеріали, на яких відображені спірні земельні ділянки, лист землевпорядної організації Приватного підприємства «Яран і К» (далі - ПП «Яран і К») від 03 червня 2020 року № 477, згідно з якими земельні ділянки із кадастровими номерами: :05:004:0137 (власник ОСОБА_2 ), :05:004:0048 (власник ОСОБА_1 ), :03:002:0051 (власник ОСОБА_3 ), :05:002:0054 (власник ОСОБА_3 ), :05:002:0055 (власник ОСОБА_4 ), :05:004:0136 (власник ОСОБА_5 ), :05:004:0135 (власник ОСОБА_3 ) частково накладаються на прибережну захисну смугу річки Почепин, земельна ділянка з кадастровим номером :03:002:0052 (власник ОСОБА_4 ) частково накладається на землі водного фонду та прибережну захисну смугу річки Почепин.

Відсутній проєкт землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги річки Почепин на території її протікання в межах села Липівка у Макарівському районі Київської області. ОСОБА_8 відноситься до малих річок площею меншою ніж 3 гектари.

Висновком спеціаліста, складеним фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 03 лютого 2021 року, про виконані проектно-вишукувальні роботи зміни конфігурації берегової лінії річки Почепин у межах села Липівка Макарівського району Київської області, що дотична до земельних ділянок, зокрема, з кадастровими номерами: :03:002:0051; :05:002:0054, :05:004:0049, :05:004:0135, встановлено, що з дати відведення земельних ділянок у власність (2007 рік) до теперішнього часу відбулись зміни у частині місцезнаходження берегової лінії і ширини русла річки Почепин внаслідок господарської діяльності. Із посиланням на топографо-геодезичну інформацію, яка міститься у копіях проєкта землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, розробленого ТОВ «Науково-виробнича фірма «Універсал Агро» у 2007 році, ширина русла річки Почепин у найширшій її частині складає 6,0 метрів. Згідно зі складеною Схемою розташування берегової лінії річки Почепин Липівської сільської ради Макарівського району, даних Публічної кадастрової карти України (2021 року), картографічних матеріалів компанії «Яран і К», вих. № 477 від 03 червня 2020 року, відбулася зміна у загальній зміні ширини руслі річки Почепин у найширшій його частині від 6 до 129,9 метра, у частині згаданих вищезазначених земельних ділянок відбулася зміна місцеположення берегової лінії річки Почепин у найбільшій її частині на 29,4 м у сторону земельних ділянок (том 2, а. с.180-187).

Національний центр управління та випробувань космічних засобів (далі - НЦУ ВПЗ) 20 листопада 2023 року за вихідним номером 391-04-04.03-2023 надав на запит прокурора ретроспективні супутникові знімки у межах розташування спірних земельних ділянок із зазначенням їх ідентифікуючих ознак (меж) та взаємного розташування відносно водного об`єкту річки Почепин і ділянок суші, починаючи з 11 червня 2010 року до 21 березня 2022 року.

Із аналізу наданих знімків місцевості з 2010 року до теперішнього часу встановлено, що русло річки Почепин та її берегова лінія не змінювалась у бік розташування спірних земельних ділянок та останні знаходились у прибережній захисній смузі водного об`єкта як на час їх відведення у власність громадян, так і продовжують знаходитись на цей час (том 4, а. с. 42-51).

Відповідно до положення про Державне космічне агентство України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 травня 2015 року № 281 (зі змінами), агентство забезпечує створення та експлуатацію наземного і космічного сегментів супутникових систем зв`язку, мовлення та дистанційного зондування Землі, контролю і аналізу космічної обстановки, координатно-часового та навігаційного забезпечення.

Державному космічному агентству України підпорядкований Національний центр управління та випробувань космічних засобів, на який покладено забезпечення оперативними та архівними даними вітчизняних та іноземних космічних систем, що включає моніторинг суходолу лісо/водо/землекористування (інформація доступна за посиланням https://spacecenter.gov.ua).

Тобто, вказане агентство і підпорядкований йому центр володіють необхідним обсягом інформації для виготовлення ретроспективних супутникових фотознімків визначеної території (у тому числі конкретних земельних ділянок).

Представник відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Шульга А. В. до суду першої інстанції подав заяву про сплив позовної даності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявники зазначають неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваних судових рішеннях застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга заступника керівника Київської обласної прокуратури підлягає частковому задоволенню.

Касаційні скарги представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Шульги А. В. не підлягають задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в нескасованій апеляційним судом частині та постанова суду апеляційної інстанції від 16 вересня 2024 року відповідають, доводи касаційних скарг представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Шульги А. В. цих висновків не спростовують.

Натомість постанова суду апеляційної інстанції від 20 грудня 2023 року вказаним вимогам закону у повній мірі не відповідає.

Статтею 19 ЗК передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема на землі історико-культурного призначення, землі водного фонду.

Згідно із частиною першою статті 58 ЗК та статтею 4 ВК до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту (частина четверта статті 59 ЗК).

За приписами статті 60 ЗК та статті 88 ВК вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК та статтями 1, 88-90 ВК.

Відповідно до статті 60 ЗК, статті 88 ВК прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.

Верховний Суд раніше висловлював правову позицію щодо застосування відповідних норм права, що враховується у цих правовідносинах відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК.

Так, відсутність окремого проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. При наданні земельної ділянки за відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Зазначений висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та у пункті 96 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19).

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), а також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18)).

Із урахуванням наведеного та у разі встановлення факту належності земельної ділянки до земель водного фонду, до спірних правовідносин слід застосувати приписи статті 391 ЦК України та частини другої статті 152 ЗК України.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 469/1302/16-ц (провадження № 61-33984св18); від 27 травня 2020 року у справі № 372/1252/15 (провадження № 61-14220св18). Така судова практика є сталою та незмінною.

Отже, доводи касаційних скарг представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Шульги А. В. у частині того, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення статей 387, 388 ЦК України, колегія суддів спростовує, оскільки вони не ґрунтуються на нормі закону та суперечать сталій практиці Верховного Суду.

Щодо доводів касаційних скарг представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Шульги А. В. про недоведеність прокурором накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду, колегія суддів зазначає таке.

Як зауважено Верховним Судом у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 372/4149/18 (провадження № 61-12785св21), застосовуючи зазначені норми права, суди повинні встановити фактичні обставини справи безпосередньо на момент виникнення спірних правовідносин відповідно до диспозиції зазначених норм та на підставі наданих сторонами доказів, надати оцінку юридичним фактам, що мають значення для справи, зокрема встановити категорію землі, факт її зміни та підстави цієї зміни.

Установлюючи фактичні обставини справи, суд має застосовувати всі можливі джерела та засоби доказування, передбачені нормами матеріального та процесуального права відповідно до положень процесуального закону.

Спірні правовідносини у справі, яка є предметом касаційного перегляду, виникли щодо належності спірних земельних ділянок до земель водного фонду.

Під час розгляду справ про повернення земельних ділянок водного фонду першочергово підлягають встановленню обставини накладення таких земельних ділянок на землі водного фонду на час їх виділення у власність громадян, а у справі, яка є предметом касаційного перегляду, - на прибережну захисну смугу річки Почепин.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

При вирішенні справи суд має з`ясувати, у зв`язку із чим між сторонами виник спір та якими обставинами кожна із сторін конфлікту доводить обґрунтованість своєї позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц (провадження № 14-709цс19), від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц(провадження № 14-740цс19)).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги прокурора у частині повернення земельних ділянок, дійшов висновку про накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду, керувався нормативними розмірами прибережних захисних смуг, установленими статтею 88 ВК України та інформацією, наданою ЦГО імені Б. Срезневського, картографічними матеріалами, наданими ПП «Яран і К».

Суд апеляційної інстанції у постанові від 20 грудня 2023 року, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - адвоката Шульги А. В. та зібраним доказам, а саме: інформації ЦГО імені Б. Срезневського, картографічним матеріалам, наданим ПП «Яран і К», знімкам, наданим НЦУ ВПЗпрокурору на запит суду, висновку спеціаліста про виконані проектно-вишукувальних робіт зміни конфігурації берегової лінії річки Почепин у межах села Липівка Макарівського району Київської області, складений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 (далі - ФОП ОСОБА_9 ), дійшов висновку про те, що прокурор не довів накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду.

При цьому суд апеляційної інстанції у постанові від 20 грудня 2023 року не прийняв до уваги ретроспективні супутникові знімки у межах розташування спірних земельних ділянок із зазначенням їх ідентифікуючих ознак (меж) та взаємного розташування відносно водного об`єкту річки Почепин і ділянок суші, вказавши, що вони надають інформацію про спірні земельні ділянки, починаючи з 11 червня 2010 року, а не з 2007 року (рік вибуття земельних ділянок із власності держави).

Натомість суд апеляційної інстанції у постанові від 16 вересня 2024 року, надаючи оцінку доводам апеляційних скарг представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Шульги А. В. та зібраним доказам, а саме: інформації, наданій ЦГО імені Б. Срезневського, картографічним матеріалам, наданими ПП «Яран і К», знімкам з космосу, наданим НЦУ ВПЗ, та висновку спеціаліста про виконані проектно-вишукувальні роботи щодо зміни конфігурації берегової лінії річки Почепин у межах села Липівка Макарівського району Київської області, складеному ФОП ОСОБА_9 , дійшов висновку, що прокурор довів належними та допустимими доказами накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду, тому залишив у силі рішення суду першої інстанції в цій частині.

Отже, суд апеляційної інстанції у постанові від 16 вересня 2024 року, оцінивши зібрані докази, погодився із висновками суду першої інстанції, що спірні земельні ділянки накладаються на землі водного фонду.

При цьому суд апеляційної інстанції спростував висновок спеціаліста, підготовлений інженером-геодезистом ФОП ОСОБА_9 , який суд апеляційної інстанції, переглядаючи вперше рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 (постанова від 20 грудня 2023 року), вибірково дослідив та поклав в основу судового рішення, яким відмовив прокурору у задоволенні позову за недоведеністю.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи двічі рішення суду першої інстанції, надав оцінку одним і тим же доказам, однак дійшов протилежних висновків, що є недопустимим.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частин першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова Київського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року не відповідає.

У разі ухвалення протилежних рішень судом апеляційної інстанції, Верховний Суд як суд касаційної інстанції має забезпечити єдність судової практики, оцінивши, яка з постанов відповідає закону.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вперше рішення суду першої інстанції, вдавшись до переоцінки доказів, не забезпечив виконання вимог статей 89, 263 ЦПК України щодо оцінки доказів та законності і обґрунтованості судового рішення, що є підставою для скасування постанови апеляційного суду від 20 грудня 2023 року та залишення рішення суду першої інстанції в силі у частині вимог, що стосуються повернення земельної ділянки державі з незаконного володіння ОСОБА_3 .

Натомість апеляційний суд у постанові від 16 вересня 2024 року правильно визначився з характером позову, встановив факт належності спірних земельних ділянок до земель водного фонду, обґрунтовано виходив із того, що прокурор по суті пред`явив негаторний позов, про що свідчить, серед іншого, і зміст позовної заяви, виклад обставин та правових норм, на які посилався прокурор.

При цьому колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що вимога позову у частині скасування державної реєстрації права власності на спірні земельні ділянки ОСОБА_3 є неефективними способом захисту, оскільки відновлення порушених прав забезпечується зобов`язанням повернути земельні ділянки.

Касаційна скарга прокурора доводів щодо незгоди з висновками суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні позову у частині скасування державної реєстрації права власності на спірні земельні ділянки ОСОБА_3 не містить.

Отже, доводи касаційної скарги прокурора частково знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду справи.

Інші доводи касаційних скарг представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Шульги А. В.

Щодо невірного застосування судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції (постанова від 16 вересня 2024 року) норм матеріального права та непорушності прав власника, принципу правомірності та пропорційності втручання у мирне володіння майном, колегія суддів зазначає таке.

При вирішенні вказаних позовних вимог обов`язковим є ретельне з`ясування питання щодо правомірності та пропорційності втручання держави у право власності відповідачів на мирне володіння майном (земельними ділянками).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).

Колегія суддів ураховує, що позов прокурора у справі, яка є предметом касаційного перегляду, спрямований на захист суспільного інтересу та на відновлення становища, яке існувало до порушення права держави на землі водного фонду, які входять до прибережної захисної смуги річки Почепин.

Установивши, що спірні земельні ділянки знаходяться у межах прибережної захисної смуги річки Почепин, тобто відносяться до земель водного фонду і не могли бути передані у приватну власність відповідно до вимог законодавства України, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції (постанова від 16 вересня 2024 року), дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог прокурора в частині повернення спірних земельних ділянок на користь держави в особі селищної ради.

Повернення державі земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, своєю чергою, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель водного фонду.

На переконання колегії суддів, задоволення позову у справі, яка є предметом касаційного перегляду, жодним чином не порушує прав відповідачів у контексті положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Підсумовуючи, колегія суддів уважає, що суд апеляційної інстанції у постанові від 16 вересня 2024 року надав оцінку діям держави на предмет досягнення балансу інтересів держави і особи та пропорційного втручання у право власності відповідачів у контексті положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

При цьому слід зазначити, що суд першої інстанції у частині, з якою погодився суд апеляційної інстанції (постанова від 16 вересня 2024 року), оцінив порушення прав, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг представника відповідачів, у свою чергу, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи, зводяться до власного тлумачення заявниками норм законодавства та необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, доводи представника відповідачів, наведені в обґрунтування касаційних скарг, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду від 16 вересня 2024 року, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно.

За таких обставин постанову суду апеляційної інстанції від 20 грудня 2023 року у частині відмови в задоволенні позовних вимог про повернення земельних ділянок слід скасувати, залишити в силі в цій частині рішення суду першої інстанції, в іншій частині постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. Отже, касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційні скарги представника відповідачів без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанову суду апеляційної інстанції від 16 вересня 2024 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За розгляд справи у суді касаційної інстанції Київська обласна прокуратура сплатила судовий збір у розмірі 8 408,00 грн (дві вимоги немайнового характеру). Оскільки касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, із ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 204,00 грн на користь позивача.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити частково.

Касаційні скарги представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Шульги Андрія В`ячеславовича залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року у частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про повернення земельної ділянки водного фонду скасувати, рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 травня 2023 року в цій частині залишити в силі.

В іншій частині позовних вимог до ОСОБА_3 постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року залишити без змін.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 травня 2023 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у нескасованій апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Київської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 4 204,00 грн (чотири тисячі двісті чотири гривні 00 коп.).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк