Справа № 296/8612/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" січня 2026 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира у складі:

головуючої - судді Маслак В.П.,

при секретарі судового засідання Пшегалінській К.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Житомирської міської ради про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10.04.2024р. звернулась до Корольовського районного суду м.Житомира із позовом до Територіальної громади в особі Житомирської міської ради, в якому просить визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,5 кв.м., житлова площа із яких складає 21,8 кв.м.

Позов обгрунтовано тим, що у лютому 2004 року позивач ОСОБА_1 вселилася в квартиру АДРЕСА_2 , що складає 14/100 частин житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_3 . З моменту вселення і по теперішній час ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає в будинку, доглядає за майном, сплачує комунальні послуги. Протягом 20 років з моменту вселення позивач добросовісно, безперервно, відкрито володіє вказаною квартирою АДРЕСА_2 та не приховує цього.

Враховуючи наведені обставини, позивач просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_2 , яка складає 14/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 18.09.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

18.02.2025 представником Житомирської міської ради Сищук Н.М. подано заяву про розгляд справи без участі представника. Зазначено, що Житомирська міська рада не визнає позов, оскільки ОСОБА_1 вже зверталась до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом про визнання права власності за набувальною давністю та суд при розгляді справи, дійшов до висновку, що позивач достовірно знала, що спірна частка житлового будинку належить на праві власності ОСОБА_3 , тому володіння позивачем спірним майном не може вважатись добросовісним, відповідно, підстави застосування законодавства про набувальну давність відсутні (а.с. 41-42).

Протокольною ухвалою суду від 07.10.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Нагорний Д.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав викладених в позові. Позивач зазначила, що почала проживати у спірній квартирі з дозволу померлої ОСОБА_4 . За вказану квартиру кошти були передані ОСОБА_5 , який діяв на підставі довіреності виданої ОСОБА_4 , та написав розписку про отримання коштів.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 вказала, що ОСОБА_1 є її сусідкою з якою знайома з 2004 року. У вказаній квартирі АДРЕСА_4 позивачка проживає сама, адресу проживання не змінювала, квитанції на оплату житлово-комунальних послуг приходять на її ім`я. Зі слів мами їй відомо, що ОСОБА_1 купила квартиру.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні зазначила, що ОСОБА_1 знає з 2007 року, відколи почала проживати у будинку, та має добрі, приязні стосунки. Також свідок повідомила, що позивач в будинку все робила сама, доглядає його, ремонтує та з її слів знає, що квартира була куплена.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши позивача, представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за змістом ст. 20 зазначеного кодексу, кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд.

Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких в учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 328009019 від 04.04.2023 право власності на 14/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с. 34-35).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 422124725 від 10.04.2025 право власності на квартиру АДРЕСА_4 не зареєстроване (а.с. 51).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 76).

Заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 подав її чоловік ОСОБА_8 (а.с. 71). Донька померлої ОСОБА_9 відмовилась від прийняття спадщини на користь чоловіка померлої ОСОБА_8 (а.с. 72).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 84). Заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 до нотаріуса подала його дочка ОСОБА_9 (а.с. 80).

Разом з тим, з матеріалів спадкових справ № 406/2015 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та № 213/2016 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 , вбачається, що свідоцтво про право на спадщину не видавалося (а.с. 70-71).

За життя ОСОБА_3 03.12.2002 видала нотаріально посвідчене доручення, яким уповноважила ОСОБА_5 або ОСОБА_10 відчужити належну їй частку житлового будинку, розташовану в АДРЕСА_3 .

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зіслалась на те, що вона з 2004 року добросовісно, відкрито та безперервно володіє квартирою АДРЕСА_2 , яка складає 14/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 ., а тому має право на набуття права власності на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

Правові висновки про особливості набуття права власності на майно у такий спосіб, як набувальна давність, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), які суд у силу ч. 4ст. 263 ЦПК України враховує при виборі та застосування норм права до спірних правовідносин.

Виникнення права власності за набувальною давністю ґрунтується на сукупності обставин, зазначених у ч.1ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18)). Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Зазначені висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Зокрема у п. 5,9 вказаної постанови роз`яснено що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК).

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Крім того, пунктом 11 цієї постанови визначено, що враховуючи положення ст.ст.335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ.

Позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. При цьому, володілець не знав і не міг знати, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, за яких виникло володіння чужою річчю не давали сумніву щодо правомірності набуття права володіння цим майном.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, а так само про те, що він володіє чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном як своїм власним.

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння спірним майном як власним є підставою для відмови у задоволенні позову про набуття права власності за набувальною давністю, у порядку, передбаченому ст. 344 ЦК України.

Такий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 та Верховного Суду у постанові від 28.04.2022 року у справі № 449/570/19.

З матеріалів справи та пояснень позивача в судовому засіданні, встановлено, що позивачу було відомо, що власником 14/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 була ОСОБА_3 . Наявна розписка від 04.02.2004 свідчить на користь того, що позивач передала 15900 грн. повноважному представнику ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в рахунок плати за придбання частини будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

Отже, ОСОБА_1 у спірній частині будинку почала проживати зі згоди її власника, що виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю.

Проаналізувавши вищенаведені норми чинного законодавства, а також врахувавши висновки щодо застосування відповідних норм права до спірних правовідносин, викладені в постановах Верховного Суду, суд прийшов до висновку, про необґрунтованість позову з огляду на недоведення умов набуття права власті за набувальною давністю на спірну квартиру на підставі статті 344 ЦК України.

За таких обставин, правових підстав для задоволення позову не встановлено.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76 - 91, 141, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення в порядку, передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення в порядку, передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зіслалась на те, що вона з 2004 року добросовісно, відкрито та безперервно володіє квартирою АДРЕСА_2 , яка складає 14/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 ., а тому має право на набуття права власності на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю.

Головуючий суддя В. П. Маслак