УХВАЛА

30 березня 2026 року

м. Київ

справа № 127/16564/25

провадження № 61-3378ск26

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянув касаційну скаргу кредитної спілки «Альянс Україна» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до кредитної спілки «Альянс Україна», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання поруки припиненою,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КС «Альянс Україна», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просила визнати поруку, що виникла на підставі договору поруки № 612-07к від 21 травня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 як поручителем та КС «Альянс Україна» як кредитором, припиненою.

Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 11 листопада 2025 року, яке залишив без змінВінницький апеляційний суд постановою від 17 лютого 2026 року, позовні вимоги задовольнив.

Визнав поруку, яка виникла на підставі договору поруки № 612-07к від 21 травня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та КС «Альянс Україна», припиненою.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що у зв`язку зі зміною зобов`язання без згоди поручителя ОСОБА_1 порука, яка виникла на підставі договору поруки № 612-07к від 21 травня 2007 року, є припиненою.

12 березня 2026 року КС «Альянс Україна» засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 лютого 2026 року у вказаній справі.

Верховний Суд ухвалою від 17 березня 2026 року вказану касаційну скаргу залишив без руху та встановив заявникові строк для усунення її недоліків.

27 березня 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків.

Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.

Як підставу для касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд установив, що 21 травня 2007 року КС «Альянс Україна» та ОСОБА_2 уклали договір кредиту № 612-07к, за яким позичальникові надано кредитну лінію з лімітом кредитування 360 000,00 грн.

Пунктом 2.2 договору кредиту передбачено, що ОСОБА_2 зобов`язується повернути кредит та проценти за його користування до 21 травня 2010 року.

В розділі 3 вказаного договору кредиту та пункті 3.1 встановлено, що ОСОБА_2 зобов`язується сплачувати не пізніше ніж 21-го (двадцять один) числа кожного наступного місяця плату за користування кредитом за попередній місяць (проценти), та частину основної суми кредиту згідно умовного графіку наведеного в таблиці 1 та таблицях до додаткових угод. Розмір процентів за користування кредитом, в разі належного виконання позичальником своїх обов`язків за даним договором становить 0,1644 % за день плюс один процент від суми кредиту, які сплачуються позичальником одноразово в день отримання кредиту.

Додатковим договором № 1 від 21 травня 2007 року до договору кредиту № 612-07к від 21 травня 2007 року визначено, що сума залишку кредиту складає 71 680,00 грн, разом з графіком сплати залишкової суми позички, терміном дії до 21 травня 2010 року.

Додатковим договором № 2 від 23 травня 2007 року до договору кредиту № 612-07к від 21 травня 2007 року визначено, що сума залишку кредиту складає 270 000,00 грн, разом з графіком сплати залишкової суми позички, терміном дії до 31 травня 2010 року.

Згідно додаткового договору № 3 від 31 травня 2007 року до договору кредиту № 612-07к від 21 травня 2007 року сума залишку кредиту складає 10 000,00 грн, разом з графіком сплати залишкової суми позички, терміном дії до 31 травня 2010 року.

Додатковим договором № 4 від 05 червня 2007 року до договору кредиту № 612-07к від 21 травня 2007 року визначено, що сума залишку кредиту складає 10 000,0 грн, разом з графіком сплати залишкової суми позички, терміном дії до 31 травня 2010 року.

Згідно додаткового договору № 5 від 30 вересня 2007 року до договору кредиту № 612-07к від 21 травня 2007 року сума залишку кредиту складає 30 847,00 грн, разом з графіком сплати залишкової суми позички, терміном дії до 30 травня 2010 року.

Додатковим договором № 6 від 07 грудня 2007 року до договору кредиту № 612-07к від 21 травня 2007 року визначено, що сума залишку кредиту складає 21 622,00 грн, разом з графіком сплати залишкової суми позички, терміном дії до 30 травня 2010 року.

Згідно додаткового договору № 1 від 31 березня 2008 року до договору кредиту № 612-07к від 21 травня 2007 року сума залишку кредиту складає 37 138,92 грн, разом з графіком сплати залишкової суми позички, терміном дії до 31 травня 2010 року.

Додатковим договором № 8 від 12 вересня 2008 року до договору кредиту № 612-07к від 21 травня 2007 року сума залишку кредиту складає 59 583,00 грн, разом з графіком сплати залишкової суми позички, терміном дії до 31 травня 2010 року.

21 травня 2007 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 612-07к КС «Альянс Україна» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 уклали два договори поруки № 612-07к, за якими ОСОБА_1 , ОСОБА_3 взяли на себе обов`язок відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_2 , що випливають із договору кредиту № 612-07к від 21 травня 2007 року.

Відповідно до пункту 2.1 договору поруки № 612-07к поручитель бере на себе обов`язок відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_2 , що випливають із договору кредиту № 612-07к від 21 травня 2007 року, між КС «Альянс Україна» та ОСОБА_2 .

Відповідно до п. 3.2 договору поруки поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором.

В розділі 4 пункту 4.1 договору кредиту визначено, що вимоги по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитом забезпечується іпотекою.

21 травня 2007 року КС «Альянс Україна», з однієї сторони, та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , з іншої сторони, уклали договір іпотеки, де в розділі «Терміни та визначення» вказано, що предметом іпотеки за цим договором є: будівлі і споруди автозаправної станції - складу паливно-мастильних матеріалів, що знаходяться в АДРЕСА_1 , а саме: - операторська АЗС з навісом, літери «А, а», загальною площею 4,8 кв. м, огорожа № 1-2, розпашні ворота № 3; - підземні резервуари для паливо-мастильних матеріалів: по 5 кв. м - з № 4 по № 7, по 50 кв. м - № 8, 9, 12, 16 ґ; по 25 кв. м - № 10,11,13,14,15; по 75 кв. м - № 17; - надземні резервуари для пального по 3 кв. м - № 18,19; по 5 кв. м - № 20; по 25 кв. м - № 21; по 20 куб. м № 22; по 50 куб. м - з № 23 по № 26; - 4 паливно-розливні колонки з № 27 по № 30, асфальтове покриття № 31, які належать іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності на будівлі і споруди автозаправної станції - складу паливно-мастильних матеріалів, виданого 01 грудня 2006 року виконавчим комітетом Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької області, та зареєстрованого Тиврівським районним структурним підрозділом комунального підприємства «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 12 грудня 2006 року в реєстрову книгу за № 1, за реєстровим номером 18.

Відповідно до пункту 4.1 вказаного договору іпотеки зазначено, що за рахунок майна іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, який визначається на момент фактичного задоволення разом із сумою кредиту, процентів, штрафними санкціями та відшкодування збитків, які виникли у зв`язку із прострочкою виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, витратами пов`язаними з утриманням та збереженням майна, витратами на страхування майна, та інші витрати обумовлені виконанням умов цього договору.

Відповідно до пункту 4.5 вказаного договору іпотеки зазначено, що реалізація майна здійснюється іпотекодержателем самостійно шляхом укладення від свого імені договорів купівлі-продажу майна з третіми особами, а у разі звернення стягнення на підставі рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса в порядку визначеному Законом України «Про іпотеку».

06 лютого 2009 року Постійно діючий Третейський суд при Всеукраїнській громадській організації «Альянс» у складі третейського судді Коломійця А. М. у справі № 109/08 постановив рішення, яким задовольнив позов КС «Альянс Україна» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про дострокове розірвання договору кредиту № 612-07к від 21 травня 2007 року та стягнення солідарно боргу за кредитним договором.

30 квітня 2009 року Ленінський районний суд міста Вінниці розглянув у відкритому судовому засіданні заяву КС «Альянс Україна» про видачу виконавчих листів на виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Альянс» від 06 лютого 2009 року, ухвалив видати виконавчий лист на виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Альянс» від 06 лютого 2009 року у справі № 109/08 про розірвання договору кредиту № 612-07к від 21 травня 2007 року та солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь КС «Альянс Україна» коштів в загальній сумі 2 777 754,50 грн, а також судових витрат в розмірі 150,00 грн.

27 квітня 2009 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду міста Вінниці з заявою про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській організації «Альянс» від 06 лютого 2009 року.

Ленінський районний суд міста Вінниці рішенням від 16 березня 2010 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про скасування рішення третейського суду від 06 лютого 2009 року відмовив. Апеляційний суд Вінницької області ухвалою від 19 травня 2010 року у справі № 22-1726/10 апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 відхилив, рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 16 березня 2010 року залишив без змін.

Наразі за виконавчим листом № 12нар/09, виданим 24 червня 2017 року Вінницьким міським судом Вінницької області, Тиврівським ВДВС у Вінницькому районі Вінницької області ЦМУ МЮ (м. Київ) здійснюється виконавче провадження № НОМЕР_1, яке було відкрите 05 березня 2020 року. Зокрема, в ході цього виконавчого провадження старший державний виконавець ВДВС у Вінницькому районі Вінницької області Центрально-західне міжрегіональне управління юстиції (Хмельницький) Бондарчук Т. О. 11 березня 2021 року виніс постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 .

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України одним із видів забезпечення виконання зобов`язання може бути порука.

Згідно з частинами першою, другою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності (частина перша статті 559 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до частини першої статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

Відповідно до статті 654 цього Кодексу зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності.

Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Отже, у зобов`язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.

Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам потрібно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 2-588/10 (755/18438/16-ц) (провадження № 14-275цс19)).

На вказаному наголошено також у постановах Верховного Суду: від 22 вересня 2021 року у справі № 489/6127/15-ц (провадження № 61-16083св20), від 01 жовтня 2024 року у cправі № 924/922/21 (686/27230/20).

Закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких інших умов основного договору.

Згода поручителя може бути висловлена у будь-якій формі, зокрема, й письмового повідомлення, додаткової угоди тощо.

У разі, якщо в договорі поруки передбачена, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору є результатом досягнення певної домовленості між сторонами (банком і поручителем), а отже, поручитель дав згоду на зміну у майбутньому основного зобов`язання.

Указане узгоджується з висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 757/4111/13-ц (провадження № 61-37688сво18).

Верховний Суд наголошує, що договір поруки не передбачає можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, у ньому не зазначено, що зміни та доповнення умов основного договору можуть здійснюватися без повідомлення про це поручителя і не свідчать про відмову поручителя від узгодження можливих змін.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 26 вересня 2012 року у справі № 6-100цс12, і ця позиція не змінювалася.

Верховний Суд України у вказаній постанові вказав, що зазначення в договорі поруки про можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати не звільняє сторони основного зобов`язання від узгодження цих змін із поручителем, оскільки договором не передбачено, що такі зміни провадяться без їх узгодження (додаткового повідомлення).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово також зазначала про необхідність повідомлення поручителя про зміну основного зобов`язання, якщо сторони не узгодили, що зміна відбувається автоматично і не потребує укладення між сторонами будь-якої додаткової угоди/договору про внесення змін до цього договору (постанова від 26 травня 2020 року у справі № 910/13109/18, постанова від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17).

Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 553/1501/15-ц (провадження № 14-50цс22).

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 910/13109/18 (провадження № 12-7гс20) зазначено, що за правилами, передбаченими абзацом третім частини третьої статті 202 ЦК України, односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Настання правових наслідків, зумовлених вчиненням особою одностороннього правочину, для інших осіб пов`язане з дотриманням вимог щодо вчинення його у відповідній формі, обумовленій законом, та його реалізацію шляхом доведення цього правочину до відома зацікавлених осіб. Приписи частини першої статті 559 ЦК України передбачають спеціальне регулювання порядку зміни забезпеченого порукою зобов`язання, а відтак і договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, з урахуванням волевиявлення та повідомлення, крім сторін цього договору, також поручителя і встановлюють правові наслідки неодержання згоди поручителя. Умови договору поруки про те, що поручитель при укладенні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають правил застосування, передбачених абзацом третім частини третьої статті 202 ЦК України, та, відповідно, від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі.

На вказаному наголошено у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 465/2919/15-ц (провадження № 61-11484св23).

Отже, внаслідок укладення додаткових договорів збільшився термін виконання основного зобов`язання (відстрочення виконання) ОСОБА_2 за кредитним договором № 612-07к від 21 травня 2007 року. При цьому, додаткові договори поруки між КС «Альянс Україна» та поручителем ОСОБА_1 не укладалися.

Таким чином, обсяг відповідальності поручителя ОСОБА_1 за додатковими договорами до договору кредиту № 612-07к від 21 травня 2007 року збільшився без її згоди.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що у зв`язку зі зміною зобов`язання без згоди поручителя ОСОБА_1 порука, яка виникла на підставі договору поруки № 612-07к від 21 травня 2007 року, є припиненою.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з моменту, коли в особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зробила висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Враховуючи вимоги статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначила, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

Суд установив, що позивач дізналася про порушення свого права в квітні 2017 року, тому мала право звернутися до суду з цим позовом до квітня 2020 року.

Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким в Україні запроваджений з 12 березня 2020 року загальнодержавний карантин, який тривав до 30 червня 2023 року, а з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан і відповідно станом на 28 травня 2025 року (дата звернення позивача до суду з цим позовом) діяв на усій території України, то в даному випадку позивач не пропустив визначену чинним законодавством позовну давність.

Посилання в касаційній скарзі на судову практику як на обґрунтування своєї позиції не підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права у цій справі, оскільки фактичні обставини у цих справах різні.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою КС «Альянс Україна» необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій вказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою кредитної спілки «Альянс Україна» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до кредитної спілки «Альянс Україна», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання поруки припиненою.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров