Справа № 626/625/26
Провадження № 2-зз/626/2/26
УХВАЛА

31 березня 2026 року м.Берестин

Суддя Берестинського районного суду Харківської області Рибальченко І.Г., розглянувши заяву ОСОБА_1 про зняття арешту з майна,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про зняття арешту з майна, який було накладено на підставі ухвали б/н від 11.08.2004 року.

Відповідно до ч.9 ст.10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Вирішуючи питання про прийняття заяви до розгляду, суддею було перевірено її зміст та форму на дотримання вимог ст.175, 177 ЦПК України та встановлено наступне.

На виконання вимог п.4 ч.3 ст.175 ЦПК України, заявник зазначає у прохальній частині заяви про скасування арешту, накладеного на майно ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) ухвалою б/н від 11.08.2004 року прокурора Красноградського району Харківської області.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму ВССУ України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 за N 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" визначено, що у резолютивній частині рішення у цій категорії справ суду належить зазначати, зокрема, конкретне майно, з якого знімається арешт.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, а також питання щодо способу захисту прав та зазначала про таке.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватно правовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року(постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі N 372/2904/17-ц(провадження N 14-496цс18)) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі N 2-3392/11(провадження N 14-105цс19)). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства.

Наведене узгоджується з позицією викладеною у постанові від 30 червня 2020 року у справі N 727/2878/19 (провадження N 14-516цс19), де Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року, арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на наведене, на правовідносини, пов`язані з вирішенням питання про скасування арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року.

Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року арешт майна міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладений на майно арешт може бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба, або у разі закриття кримінальної справи відповідно до ст. 214 КПК України 1960 року. Після надходження кримінальної справи до суду питання щодо скасування арешту може бути вирішено судом в порядку, передбаченому статтями 248, 282 КПК України 1960 року, або при постановленні вироку, відповідно до ст. 324 КПК України 1960 року.

Згідно з п. 7 та 8 частини першої статті 324 КПК України 1960 року постановляючи вирок, суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

У правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року N 6-26цс13 закріплено правовий орієнтир, відповідно до якого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні у кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. Зазначене також роз`яснено Верховним Судом України у пункті четвертому постанови Пленуму від 27 серпня 1976 року "Про судову практику в справах про виключення майна з опису".

Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відповідну правову позицію сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року N 2-3392/11, яку суд в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

З огляду на викладене вище, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження, що узгоджується з позицією, зазначеною у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі №372/2904/17-ц.

Так, ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про зняття арешту з майна, проте відповідно до постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі N 372/2904/17-ц(провадження N 14-496цс18)) абоКПК України 2012 року(постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі N 2-3392/11(провадження N 14-105цс19) даний спір належить розглядати за правилами цивільного судочинства, та звертатися до суду з позовною заявою.

Крім того, зазначаю, що приписами ч. 2 ст. 30 ЦПК України визначено, що позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходження цього майна або основної його частини.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 16 лютого 2021 року у справі N 911/2390/18 дійшла висновку, що виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. Велика Палата Верховного Суду вважає, що словосполучення "з приводу нерухомого майна" необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Як вбачається з заяви заявник ОСОБА_1 просить суд зняти арешт з усього нерухомого майна ( невизначене майно), яке їй належить на праві власності.

Як роз`яснено у Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 03 червня 2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" якщо майно розташоване або знаходиться у різних районах міста чи в різних містах, то позов пред`являється до одного із судів за вибором позивача, але за місцезнаходженням основної частини майна, вартість якої перевищує вартість тих, що знаходяться в інших районах чи місцевостях.

Крім того, відповідно до правил визначених ЦПК України, недотримання правил юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю.

З огляду на викладене ОСОБА_1 слід конкретизувати вимоги наведені в прохальній частині заяви з урахуванням усталеної практики Верховного Суду з вирішення даного питання з метою обрання належного способу захисту порушених прав, визначити вартість нерухомого майна для визначення підсудності справи у спосіб надання звіту про оцінку майна, яке слід звільнити з під арешту, крім того визначити суб`єктивний склад учасників та звернутися до суду саме з позовною заявою.

Зважаючи на те, що нормами чинного законодавства не передбачено можливості вирішення питання про відкриття провадження у справі за позовною заявою, яка не відповідає вимогам закону, тому суд надає позивачеві строк для усунення зазначених вище недоліків.

Керуючись ст.ст. 175, 177, 260 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Залишити без руху заяву ОСОБА_1 про зняття арешту з майна - надавши заявниці строк для усунення недоліків тривалістю 10 днів з дня отримання ухвали.

Роз`яснити, що якщо не будуть усунуті недоліки заяви у строк, встановлений судом, вона буде вважатись неподаною і повернеться.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала оскарженню не підлягає.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя