Справа № 128/2171/23
Провадження № 22-ц/801/352/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саєнко О. Б.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 рокуСправа № 128/2171/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Оніщука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Вороновицька селищна рада Вінницького району Вінницької області про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання права власності на земельну ділянку за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області у складі судді Саєнко О. Б. від 18 листопада 2025 року (дата складення повного тексту рішення відповідає даті його ухвалення),

встановив:

В червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом, за яким просила: визнати дійсним договір купівлі-продажу від 01 грудня 2006 року, за яким ОСОБА_3 продала їй земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_1 , площею 0,0600 га, кадастровий номер :02:002:0025, для ведення особистого селянського господарства та площею 0,2500 га, кадастровий номер :02:00260024, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель; визнати за нею право власності на ці земельні ділянки.

Вказувала, що 07 квітня 2006 року рішенням третейського суду для вирішення конкретного спору було також, визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , укладений між нею та ОСОБА_3 на підставі цього рішення будинок був зареєстрований в Комунальному підприємстві «Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації» (далі КП «ВООБТІ»).

01 грудня 2006 року вона уклала з ОСОБА_3 у простій письмовій формі договір купівлі-продажу земельних ділянок та сплатила їх вартість у розмірі 10 153, 00 грн. Рішенням третейського суду від 27 грудня 2006 року у складі третейського судді, практикуючого юриста Зазгарської Л. В. цей договір визнано дійсним.

В 2022 році ОСОБА_1 звернулась до державного реєстратора задля реєстрації права власності на земельні ділянки в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, але реєстратор їй повідомив про неможливість реєстрації такого права на підставі рішення третейського суду, а нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу земельних ділянок не можливо, тому що ОСОБА_3 померла у 2017 році.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18 листопада 2025 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка не довела неможливості реєстрації права власності на земельні ділянки в позасудовому порядку та ухилення ОСОБА_2 від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Не надала і доказів на підтвердження відмови реєстратора у вчиненні дій щодо реєстрації вищевказаного нерухомого майна. Суд також зазначив, що звернення позивачки із цим позовом зі сплатою судового збору у загальному розмірі 2147,20 грн, є, свого роду, завуальованим способом ухилення від сплати обов`язкових платежів та зборів, пов`язаних з нотаріальними послугами по оформленню права власності на земельні ділянки за взаємною згодою сторін у позасудовий спосіб (мінімізувати витрати), загальний розмір яких є набагато більшим, ніж сплачений позивачкою розмір судового збору за звернення до суду із позовом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликалася на ті ж обставини, що й в позовній заяві. Звертала увагу, що при придбанні в 2006 році житлового будинку з господарським приміщеннями до неї перейшло право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані в силу приписів статті 120 Земельного кодексу (далі ЗК) України. Суд прийшов до помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 не втратила можливість нотаріального оформлення договору купівлі-продажу земельних ділянок, тому що їх попередня власниця ОСОБА_3 померла. Звертала увагу на відсутність відмови судом першої інстанції у прийнятті визнання позову відповідачем у справі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Частинами першою четвертою Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

У частинах першій п`ятій статті 263 ЦПК України установлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України розкрито зміст принципу змагальності цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК), за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу здійснюється судом першої інстанції під час підготовчого провадження протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження (пункт 1 частини першої, частина третя статті 189 ЦПК України).

Звертаючись із позовом ОСОБА_1 зазначила відповідачем ОСОБА_2 , який був чоловіком померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , як можливого її спадкоємця.

Проте суд першої інстанції, не дивлячись на особисту явку в підготовче судове засідання ОСОБА_2 , не з`ясував у нього чи прийняв він спадщину і якщо так, то з чого саме вона складалася, чи є інші спадкоємці померлої.

Відповідно ці питання з`ясовував суд апеляційної інстанції, на ухвали якого Третя Вінницька державна нотаріальна контора та приватний нотаріус Лазько С. І. надали відповіді, з яких видно, що спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 дійсно прийняв ОСОБА_2 , який в суді апеляційної інстанції пояснив, що до складу спадщини спірні земельні ділянки не увійшли, тому що йому було достеменно відомо про їх відчуження разом з будинком в с. Жабелівка Вінницького району Вінницької області за довго до її відкриття. Правовстановлюючих документів на них він не мав. Часу та фінансів на прийняття спадщини у виді цих ділянок та подальшого оформлення договору їх купівлі-продажу замість укладеного його померлою дружиною у 2006 році з ОСОБА_1 він не має, навіть за умови, якби відповідні державні акти були йому надані, а фінансовий тягар повністю взяла на себе ОСОБА_1 . Переконаний, що земельні ділянки були відчужені померлою дружиною ОСОБА_1 , а можливі помилки в юридичному оформленні договору купівлі-продажу не можуть покладати на нього додаткових обов`язків як спадкоємця померлої.

Суд також установи, що ОСОБА_3 на праві власності належали земельні ділянки площею 0,0600 га, кадастровий номер :02:002:0025 цільове призначення для ведення особистого селянського господарства та площею 0,2500 га, кадастровий номер :02:00260024, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, які розташовані по АДРЕСА_1 , відповідно до державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №689301 та серії ЯБ №689300 від 25 вересня 2006 року.

07 квітня 2006 року рішенням третейського суду для вирішення конкретного спору визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , укладений 03 квітня 2006 року у простій письмовій формі між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на ціле будинковолодіння АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_1 на це будинковолодіння зареєстроване в КП «ВОБТІ» 03 травня 2006 року.

Рішенням третейського суду для вирішення конкретного спору від 27 грудня 2006 визнано дійсним договір купівлі-продажу вищевказаних земельних ділянок, укладений 01 грудня 2006 у простій письмовій формі між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на них.

До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 1 закону України «Про третейські суди» у редакції, чинній на час ухвалення рішення третейського суду для вирішення конкретного спору у складі юристки Загорської Л. В. 04 грудня 2006 року (далі Закон N 1701-IV)).

Згідно зі статтею 5 Закону № 1701-IV юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Відповідно до статті 51 Закону № 1701-IV рішення третейського суду є остаточним і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим Законом.

Рішення третейського суду може бути оскаржене стороною у випадках, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ.

Рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване лише з таких підстав:

1) справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону;

2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди;

3) третейську угоду визнано недійсною компетентним судом;

4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16 19 цього Закону.

Заяву про скасування рішення третейського суду може бути подано до компетентного суду протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом.

Скасування компетентним судом рішення третейського суду не позбавляє сторони права повторно звернутися до третейського суду, крім випадків, передбачених цією статтею.

У разі, якщо рішення третейського суду скасовано повністю або частково внаслідок визнання компетентним судом недійсною третейської угоди або через те, що рішення прийнято у спорі, який не передбачений третейською угодою, чи цим рішенням вирішені питання, що виходять за межі третейської угоди, відповідний спір не підлягає подальшому розгляду в третейських судах.

Отже рішення третейського суду є обов`язковим для сторін третейської угоди до його скасування у встановленому законом порядку.

Оскільки рішенням третейського суду для вирішення конкретного спору від 27 грудня 2006 визнано дійсним договір купівлі-продажу вищевказаних земельних ділянок, укладений 01 грудня 2006 у простій письмовій формі між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , відповідно рішення третейського суду у цій частині стосується виключно сторін договору і є обов`язковим для них.

При цьому суд першої інстанції правильно визначився що визнання правочину дійсним за рішенням третейського суду не є підставою виникнення права власності на вище вказані земельні ділянки, оскільки такий правочин (купівлі-продажі земельних ділянок) відповідно до статті 210 ЦК України (у чинній на час підписання договору купівлі-продажу земельних ділянок сторонами редакції) є вчиненим з моменту його державної реєстрації, що не належить до компетенції третейських судів.

Разом з тим залишив поза увагою, що з 01 січня 2013 року у зв`язку із прийняттям Закону № 1878-VI від 11 лютого 2010 року істотно змінилося правове регулювання укладення правочинів щодо нерухомого майна. Зокрема його укладення пов`язувалось не з моментом реєстрації правочину, а з моментом підписання відповідного договору сторонами, натомість відповідне речове право на підставі вже укладеного правочину виникало з моменту реєстрації такого права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 березня 2024 року у справі № 902/1207/22 вчергове вказала на необхідність розмежовування моменту укладення договору (це момент досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов та підписання, з якого у його сторін виникають права та обов`язки в зобов`язальних правовідносинах, і момент виникнення на підставі вказаного правочину речового права, який пов`язаний з моментом державної реєстрації такого права (стаття 125 ЗК України, за якою право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав).

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (стаття 126 ЗК України).

У частині першій статті 131 ЗК України встановлено, що укладення цивільно-правових угод, що передбачають перехід права власності на земельні ділянки, а також набуття права власності на земельні ділянки за такими угодами здійснюються відповідно до ЦК України.

Стаття 640 ЦК України у редакції Закону № 1878-VI від 11 лютого 2010 року визначає, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Ні Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ні Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року (далі Порядок № 1127), не встановлюють строку, у який особа, яка уклала правочин щодо набуття речового права на об`єкт нерухомості, зокрема права власності на земельну ділянку, зобов`язана подати таку заяву.

Відповідно звернувшись у вересні 2022 року до державного реєстратора із заявою про реєстрацію права власності на земельні ділянки реєстратором до заяви ОСОБА_1 повинні були бути застосовані норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку № 1127, чинні саме на момент на момент подання такої заяви.

Зокрема, згідно з частиною першою статті 29 цього Закону державна реєстрація права власності на земельну ділянку, набутого та оформленого в установленому порядку до 01 січня 2013 року, проводиться за умови наявності відповідних відомостей в Державному земельному кадастрі.

Очевидно, що відомості про право власності ОСОБА_1 на спірні ділянки зареєстровані в Державному земельному кадастрі станом на 01 січня 2013 року не були, а тому висновок суду про відсутність доказів відмови реєстратора у здійсненні реєстрації права власності позивачки на ці ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно також є помилковим.

У постанові від 12 березня 2019 року у справі Велика Палата Верховного Суду виснувала:

«4.13. Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

4.14. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

4.15. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

4.16. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

4.17. Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

4.18. Отже, за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно».

Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 Цивільного кодексу (далі ЦК) України).

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Отже висновок суду першої інстанції про відсутність доказів неможливості нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу земельних ділянок, укладений у 2006 році, є помилковим, адже очевидно, що після припинення правоздатності фізичної особи у зв`язку з її смертю жодні дії щодо її цивільних прав і обов`язків, які до складу спадщини не увійшли, здійснюватися не можуть.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

20 листопада 2023 року ОСОБА_2 подав заяву про визнання позову, ухвали про відмову у прийнятті цієї заяви суд не постановляв.

Верховенство права визначено серед основних засад цивільного судочинства пунктом першим частини третьої статті 2 ЦПК України.

Оскільки можливість нотаріального посвідчення укладеного в 2006 році договору купівлі-продажу земельних ділянок втрачена у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 продавщині ОСОБА_3 , її єдиний спадкоємиць ОСОБА_2 спадщини у виді цих ділянок не приймав, і визнав позовні вимоги ОСОБА_1 , таке визнання не суперечить закону та не порушує прав інших осіб, в інший спосіб захистити право позивачки на земельні ділянки, за які вона сплатила обумовлену з продавщинею ціну і відкрито та безперервно користується ними з 2006 року, неможливо, тому рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, позов задовольнити частково, визнавши за ОСОБА_1 право власності на земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_1 , площею 0,0600 га, кадастровий номер :02:002:0025, для ведення особистого селянського господарства та площею 0,2500 га, кадастровий номер :02:00260024, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Щодо висновку суду першої інстанції про те, що метою звернення з цим позовом є «мінімізація витрат», оскільки розмір судового збору значно менший, ніж витрати, пов`язані з нотаріальним посвідченням договору купівлі-продажу земельних ділянок, то він здійснений без жодного аналізу норм, які такі витрати (на укладення та нотаріальне посвідчення договору) регулюють, вартості нотаріальних дій, що вчиняються приватними і державним нотаріусами, реальними судовим витратами, понесеними позивачкою у цій справі, а також часом, необхідним для нотаріального посвідчення договору та часом розгляду цієї справи судом (понад два з половиною роки, замість установлених статтею 210 ЦПК України 90 днів), тобто є припущенням, що не припустимо з огляду на приписи частини шостої статті 81 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 18 листопада 2025 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_1 , площею 0,0600 га, кадастровий номер :02:002:0025, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, та площею 0,2500 га, кадастровий номер :02:00260024, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 01 квітня 2026 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

В. В. Оніщук