ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/10063/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Зачепіло Зоряна Ярославівна, на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рог Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року, яке ухвалено суддею Ковтун Н.Г.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 01 грудня 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (надалі - ТОВ "Фінансова компанія «Споживчий центр») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 01.03.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір (оферти) № 01.03.314, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 26000 грн., терміном на 140 календарних дні, дата повернення 18.07.2025 року, за процентною ставкою - фіксована незмінна у розмірі 1% за день.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за даним кредитним договором виникла заборгованість, яка склала 56 406,24 грн., з яких: 21 437,49 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 23 008,75 проценти, неустойка 11 960,00 грн.

Оскільки відповідач не виконує свого зобов`язання з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом та просив суд стягнути заборгованість в сумі 56 406,24 грн., а також відшкодувати понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року позов ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за Кредитним договором № 01.03.2025-100000314 від 01.03.2025 року у розмірі 56 406 грн. 24 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2 422 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Зачепіло З.Я.,просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, невідповідність рішення суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено видачі кредитних коштів, що може бути підтверджено виключно первинниими банківськими документами.

Позивачем не підтверджено належними доказми розмір заборгованості за кредитом, а нараховані відсотки перебільшують розмір заборговансоті за тілом кредиту та не відповідають положенням ч.ч. 4, 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування».

Також, судом першої інстанції не враховано положення пунктом 18 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України (в редакції з 17 березня 2022 року), згідно з яким у період дії в Україні воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов?язку сплатити на користь кредитодавця неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 01.03.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір (оферти) № 01.03.314, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 26000 грн., терміном на 140 календарних дні, дата повернення 18.07.2025 року, за процентною ставкою - фіксована незмінна у розмірі 1 % за 1 день.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором склала 56 406,24 грн., з яких: 21 437,49 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 23 008,75 проценти, 11 960,00 грн. неустойка.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з факту отримання позичальником кредитних коштів за кредитним договором № 01.03.314 від 01 березня 2025 року та неналежного виконання зобов`язання за укладеним кредитним договором позичальником в частині повернення кредиту та сплати відсотків за його користування й права позивача, у зв`язку з цим, вимагати від відповідача повернення заборгованості за кредитним договором, з урахуванням неустойки.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

Так, електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 23 березня 2020 року по справі № 404/502/18, відповідно до якого: будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Отже, кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, 01 березня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем ОСОБА_1 , шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором, було укладено договір Кредитний договір (оферти) № 01.03.314.

Підписавши кредитний договір, відповідач погодився з умовами договору та правилами надання споживчих кредитів від ТОВ «Споживчий центр».

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20).

Зазначений договір є чинним та підлягає виконанню сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі заперечується факт перерахування йому кредитних коштів та, на його думку, докази, що підтверджують даний факт в матеріалах справи відсутні.

Факт перерахування відповідачеві грошових коштів на його картковий рахунок № НОМЕР_1 , який був вказаний ним у заявці, підтверджується листом ТОВ «УПР» за № 149-0610 від 06 жовтня 2025 року, за яким, на банківську картку відповідача 01 березня 2025 року о 07:07:44 були перераховані грошові кошти у розмірі 26 000 грн. (а.с. 14).

Доказів зворотного матеріали справи не містять та такі не були надані відповідачем.

Таким чином, вищезазначені докази в їх сукупності свідчать про те, що кредитодавець ТОВ «Споживчий центр» належним чином виконало свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором.

Твердження відповідача про те, що позивач не довів належними доказами розмір заборгованості за кредитним договором на увагу не заслуговують, з огляду на вищевикладене.

Враховуючи те, що за умовами вищезазначеного договору відповідач отримав кредитні кошти та користувався ними, належних та допустимих доказів на підтвердження повернення отриманих в кредит коштів, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надав, відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заборгованість за основним боргом на підставі вищезазначеного договору підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр», а відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач, крім заборгованості за основним боргом, просив стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, згідно приписів абзацу 2 частини першої ст. 1048 ЦК України щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/95/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України.

Як передбачено умовами договору № 01.03.314 від 01 березня 2025 року, відповідачу надано кредит у розмірі 26000 грн., терміном на 140 календарних дні, дата повернення 18.07.2025 року, із фіксованою процентною ставкою у розмірі 1 % за 1 день, що узгоджується із положеннями статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», згідно якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %, й доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Нарахування відсотків за Кредитним договором № 01.03.314 від 01 березня 2025 року здійснювалося кредитором в межах строку, узгодженого сторонами, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення позовних вимог в цій частині.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами за вищезазначеним кредитним договором, розмір якої ним не спростовано в апеляційній інстанції.

Разом з тим, відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованості за пенею за кредитним договором № 01.03.314 від 01 березня 2025 року у розмірі 11 960 грн, суд першої інстанції вказаних положень ЦК України не врахував, стягнувши на користь позивача неустойку за керитним договором за час дії в Україні воєнного стану.

Саме такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 04 червня 2025 року у справі № 752/30967/21 (провадження № 61-134св25).

Виходячи з вищенаведеного підстави для стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за неналежне виконання зобов?язань за кредитним догором, у зв?язку з чим заявлені вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за кредитним договором № 01.03.314 від 01 березня 2025 року у розмірі 11 960 грн, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині, що тягне за собою зміну рішення суду в частині загального розміру заборгованості за вказаним кредитним договором, стягнутого судом.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з положеннями пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Відповідно до положень частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Аналогічні висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 703/686/15-ц, КЦС Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі №726/490/21.

Відповідач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю I групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 01 квітня 2026 року.

У зв`язку з чим, колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, а саме в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 2 422 грн. 40 коп., та ухвалює в цій частині нове рішення, яким компенсує ТОВ «Споживчий центр» судові витрати, понесені на сплату судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції, у розмірі 1 913,70 грн. (2 422,40 грн х 79%), тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Крім того, з огляду на часткове задоволення апеляційної скарги, з ТОВ «Споживчий центр» на користь держави підлягає стягненню судовий збір, понесений на сплату судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 953,82 грн. (4 542 грн х 21%), тобто пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Зачепіло Зоряна Ярославівна, задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рог Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за неналежне виконання зобов?язань за кредитним договором № 01.03.314 від 01 березня 2025 року у розмірі 11 960 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за неналежне виконання зобов?язань за кредитним договором № 01.03.314 від 01 березня 2025 року у розмірі 11 960 грн відмовити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рог Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року змінити в частині загального розміру заборгованості за кредитним договором № 01.03.314 від 01 березня 2025 року, стягнутої з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», зменшивши цей розмір з 26 175 гривень до 21 875 (двадцяти однієї тисячі вісімсот сімдесяти п?яти) гривень 00 (нуль) копійок.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 вересня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 2 422 гривень 40 копійок - скасувати.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» судові витрати, понесені на сплату судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції, у розмірі 1 913 (одна тисяча дев?ятсот тринадцять) гривень 70 (сімдесят) копійок за рахунок Держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на користь держави судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 953 (дев?ятсот п?ятдесят три) гривні 82 (вісімдесят дві) копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 30 березня 2026 року.

Головуючий:

Судді: