Провадження № 22-ц/812/566/26
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 квітня 2026 року м. Миколаїв

справа № 485/242/25

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Серебрякової Т.В., Локтіонової О.В.,

із секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської обласної військової адміністрації до ОСОБА_1 , треті особи: Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником адвокатом Трофименко Андрієм Олександровичем, на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області, ухвалене 15 грудня 2025 року під головуванням судді Квєтки І.А., повне судове рішення складено цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року керівник Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області (далі - прокурор) звернувся з позовом до ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 22 вересня 2017 року № 14-13077/17-17-СГ затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий номер :24:000:0003) для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Снігурівської міської ради Снігурівського району (за постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-ІХ район реорганізовано у Баштанський) Миколаївської області.

На підставі вказаного наказу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 жовтня 2017 року за індексним № 37413043 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 25 червня 2023 у справі №485/1500/21, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 02 жовтня 2023 року та постановою Верховного Суду від 04 грудня 2024 року, підтверджено, що спірна земельна ділянка відноситься до земель державного лісового фонду, квартал 7 виділ 7 Снігурівського лісництва, на той час Державного підприємства «Березнегуватський лісгосп», та при передачі її у приватну власність ОСОБА_1 з постійного користування вказаного підприємства не вилучалася. При цьому, у вказаному рішенні суд встановив, що Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області не мало повноважень на прийняття наказу про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , у зв`язку з чим її вибуття з власності держави відбулося поза волею власника.

Посилаючись на те, що спірна земельна ділянка вибула із земель державної власності внаслідок незаконних дій ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, прокурор вважав, що вона підлягає витребуванню від недобросовісного набувача. На думку прокурора, втручання держави у право на мирне володіння ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою має легітимну мету. Повернення державі майна шляхом витребування у недобросовісного набувача не є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції. Крім того, згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за відповідачем та членами його родини зареєстровано інше нерухоме майно. Таким чином, задоволення позовних вимог не буде становити надмірний тягар для відповідача та не завдасть істотної шкоди його інтересам, до того ж спірну земельну ділянку він набув її власність від держави безоплатно та тривалий час використовував для задоволення власних потреб.

З урахуванням викладеного прокурор просив витребувати у ОСОБА_1 на користь держави в особі Миколаївської обласної військової адміністрації земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :24:000:0003 для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Снігурівської міської ради Снігурівського району Миколаївської області., державну реєстрацію на яку вчинено 04.10.2017 за індексним №37413043.

Ухвалою суду від 27 березня 2025 року до участі у справі залучено Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області у якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача.

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 - адвокат Трофименко А.О. - зазначив, що позов є необґрунтованим, оскільки прокурор не надав належних доказів перебування спірної земельної ділянки у межах земель лісового фонду. Крім того, прокурор пропустив строк позовної давності звернення до суду з даним позовом, оскільки державна реєстрація права власності на спірну земельну ділянку проведена 04 жовтня 2017 року, тобто трирічний строк позовної давності минув 04 жовтня 2020 року, а позовні вимоги заявлено 04 лютого 2025 року.

Від керівника Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області Верцюха В.В. надійшла відповідь на відзив, у якій звертав увагу, що факт незаконної передачі у приватну власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки за рахунок земель державного лісового фонду, які перебували у постійному користуванні ДП «Березнегуватське лісове господарство», підтверджено рішеннями судів у справі № 485/1500/21, які відповідач не оскаржував. Щодо строків позовної давності, на пропуск яких вказує представник відповідача, то такий строк перервався поданням прокурором позову щодо спірної земельної ділянки у 2021 році (про що свідчить рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 25 червня 2023 у справі № 485/1500/21, постанова Миколаївського апеляційного суду від 02 жовтня 2023 та постанова Верховного Суду від 04 грудня 2024), а саме, після отримання інформації ВО «Укрдержліспроєкт» від 16 лютого 2021, яка підтверджувала факт вилучення земель лісогосподарського призначення. Тобто, саме з цього моменту і розпочав свій перебіг строк позовної давності для прокурора. За такого, початок перебігу строку позовної давності в даній справі слід вважати дату постановлення рішення Верховним Судом, тобто з 04 грудня 2024 року.

Від Миколаївської обласної державної адміністрації надійшли додаткові пояснення у справі, в яких вона позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Зазначила, що вилучення земель державного лісового фонду для несільськогосподарських потреб на час прийняття спірного наказу і до 27 травня 2021 належало до виключних повноважень Кабінету Міністрів України, а з 27 травня 2021 - до повноважень Миколаївської обласної державної (військової) адміністрації. Водночас розпорядження про припинення права постійного користування ДП «Березнегуватське лісове господарство» спірною земельної ділянкою або її вилучення з постійного користування підприємства не приймалось.

Перший заступник керівника Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області Кармазиновський К.І. подав додаткові пояснення, в яких доповнив заперечення щодо відзиву відповідача в частині пропуску строку позовної давності посиланням на п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким передбачено зупинення строків позовної давності на строк дії воєнного стану.

Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області подало письмові пояснення, в яких зазначило, що головним управлінням на підставі відомостей проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 у межах повноважень прийнято наказ від 22 вересня 2017 про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, який вичерпав свою дію.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 15 грудня 2025 року позов задоволено. Витребувано у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївська обласна військова адміністрація) з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :24:000:0003, площею 2,0 га, розташовану в межах території Снігурівської міської ради Баштанського району Миколаївської області. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області 3633 грн 60 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 незаконно отримав у власність спірну земельну ділянку, вилучену у постійного землекористувача поза волею власника безоплатно, а тому наявні підстави для витребування земельної ділянки у останнього набувача. Також суд встановив, що в силу закону ОСОБА_1 не позбавлений права отримати земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства у тому ж розмірі, за таких обставин витребування у відповідача спірної земельної ділянки не становитиме для нього надмірний тягар.

Додатковим рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 05 січня 2026 року стягнуто ОСОБА_1 на користь Миколаївської обласної прокуратури 3028 грн 00 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Трофименко А.О., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення від 15 грудня 2025 року та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача зазначав, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що відповідно до протоколу другої лісовпорядної наради від 21 травня 2014 року з розгляду основних положень проекту організації і розвитку лісового господарства ДП «Березнегуватський лісгосп» Миколаївського ОУЛМГ, проведено поділ території лісогосподарського підприємства на лісництва, їх площу в межах адміністративних районів, зміну площі за міжобліковий період в порівнянні із земельним балансом і державним обліком лісів, та встановлено, що загальна площа лісгоспу за даними земельного балансу станом на 01 січня 2013 року становить 11371,1 га з яких, серед інших, площа ДП «Березнегуватське лісове господарство» становить 6547,6 га. Наказом Миколаївського обласного Управління лісового та мисливського господарства від 30 листопада 2020 року "Про затвердження матеріалів лісовпорядкування", затверджено матеріали лісовпорядкування за 2019 рік по державних лісогосподарських підприємств, діяльність яких координується Миколаївським обласним управлінням лісового та мисливського господарства, зокрема ДП "Березнегуватське ЛГ. Межі земельної ділянки лісогосподарського призначення (квартал 7виділ 7) Снігурівського лісництва визначені витягом з проекту організації та розвитку лісового господарства та планшетом №3 Снігурівського лісництва (лісовпорядкування 2013 року).

Апелянт звертає увагу апеляційного суду, що матеріали лісовпорядкування були затверджені 30 листопада 2020 року, а отже станом на дату отримання у власність спірної земельної ділянки згідно Наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 22 вересня 2017 № 14-13077/17-17-СГ, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 спірну земельну ділянку, той ніяким чином не міг проявити розумну обачність та ознайомитися із загальнодоступними відомостями з Публічної кадастрової карти України. Крім того, з огляду на місце розташування - поблизу річки, відсутність на ділянці будь-яких ознак лісових насаджень, відсутність інших фізичних осіб суміжних користувачів, окрім його дружини, не міг і не повинен був знати про те, що така земельна ділянка може бути обмеженою в обороті, вибуває з володіння держави з порушенням вимог закону. За таких обставин відсутні підстави ставить під сумнів добросовісність поведінки ОСОБА_1 під час набуття земельної ділянки у власність та застосовувати статтю 388 ЦК України. Вищевказане підтверджується наявною у справі інформацією від третьої особи Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області про те, що шар Ліси, де обліковуються землі лісового фонду, має інформативний характер. Таким чином, на думку апелянта, суд першої інстанції хибно оцінив наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном.

У відзиві на апеляційну скаргу керівник Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області Верцюх В.В. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін. Вказує, що посилання апелянта на те, що на дату отримання ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки у 2017 році він не міг знати про обмеження цієї ділянки в обороті у зв`язку з її приналежністю до земель лісового фонду в зв`язку із затвердженням матеріали лісовпорядкування 2019 року наказом Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 30.11.2020 є необґрунтованими, оскільки зазначені матеріали лісовпорядкування не спростовують факту віднесення ділянки до земель лісового фонду, а навпаки підтверджують її належність до лісового фонду на момент звернення прокурора до суду з відповідним позовом. Крім того, приналежність ділянки з кадастровим номером :24:000:0003 до земель державного лісового фонду на момент відведення у власність ОСОБА_1 вже встановлена судом у іншій цивільній справі № 485/1500/21. Так, у вказаній справі, на підставі наданих прокурором доказів, в тому числі планово-картографічних матеріалів 2014 року, встановлено, що спірна земельна ділянка перебуває на території лісового фонду, знаходилася у користуванні ДП «Березнегуватське лісове господарство» (квартал 7, виділ 7 Снігурівське лісництво). У частині правильності встановлення цих обставин судові рішення не оспорювалися відповідачем. Вказані обставини не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи з огляду на частину 4 статті 82 ЦПК України. ОСОБА_1 не мав перешкод у доступі до законодавства й в силу зовнішніх, об`єктивних, явних та видимих природних ознак, проявивши розумну обачність, зокрема, ознайомившись із загальнодоступними відомостями, в тому числі, з Публічною кадастровою картою, міг і повинен був знати про те, що зазначена ділянка не може бути використана для особистого селянського господарства.

Інші учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції прокурор Кость А.В. підтримала доводи, викладені у відзиві прокуратури на апеляційну скаргу, просила залишити скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Трофименко А.О. надійшла заява, в якій він просив розглянути справу у його відсутність та відсутність відповідача. Також ним були подані письмові пояснення, в яких він підтримав доводи апеляційної скарги та надані ним в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 16 березня 2026 року пояснення. Вказував, що позбавлення відповідача судом першої інстанції права власності на земельну ділянку без відповідної компенсації є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном та грубим порушенням вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і суперечить практиці ЄСПЛ. Просив скасувати рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області та ухвалити рішення, яким повністю відмовити у задоволенні вимог позивача.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 28 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області із письмовою заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га в межах території підпорядкування Снігурівської міської ради Снігурівсього району Миколаївської області для подальшої передачі йому у власність.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 11 листопада 2016 року № 14-11103/14-16-СГ ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої в межах території Снігурівської міської ради Снігурівського району Миколаївської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 га ріллі, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 22 вересня 2017 року затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий номер :24:000:0003) для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Снігурівської міської ради Снігурівського району Миколаївської області.

На підставі вказаного наказу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 жовтня 2017 року за індексним № 37413043 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку.

За даними ДП «Березнегуватське лісове господарство» від 27 серпня 2021 року № 181/56-Б, земельна ділянка з кадастровим номером :24:000:0003 повністю розміщена в межах земель лісогосподарського призначення, а саме на території кварталу 7 виділу 7 Снігурівського лісництва (площа 5,4 га), що підтверджується планом лісонасаджень Снігурівського лісництва ДП "Березнегуватське лісове господарство". Рішення про добровільну відмову, вилучення або припинення права постійного користування земельною ділянкою та про зміну цільового призначення земельної ділянки ДП "Березнегуватське лісове господарство" не приймалось (Т.1. а.с.51-54).

Відповідно до інформації Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 05 березня 2021 № 211 земельна ділянка кадастровий номер :24:000:0003 повністю розміщена в межах земель лісогосподарського призначення, що перебувають в постійному користуванні ДП "Березнегуватське лісове господарство". Ділянка лісогосподарського призначення станом на теперішній час та згідно з планово-картографічними матеріалами 2014 року перебуває у складі земель постійного користування ДП "Березнегуватське лісове господарство" площею 5,4 га, квартал 7 виділ 7 Снігурівського лісництва. Проекти землеустрою або інша землевпорядна документація стосовно відведення цієї ділянки, вилучення її зі складу земель ДП "Березнегуватське лісове господарство" на розгляд та погодження не надходили. Не розглядалась та не погоджувалась і відмова від користування цією ділянкою. Проекти землеустрою або інша землевпорядна документація стосовно відведення спірної ділянки, вилучення її зі складу земель ДП "Березнегуватське лісове господарство" на розгляд не надходили та управлінням не погоджувалися.

Межі земельної ділянки лісогосподарського призначення (квартал 7 виділ 7) Снігурівського лісництва визначені витягом з проекту організації та розвитку лісовог господарства та планшетом №3 Снігурівського лісництва (лісовпорядкування 2013 року).

Наказом Миколаївського обласного Управління лісового та мисливського господарства від 30 листопада 2020 року "Про затвердження матеріалів лісовпорядкування", затверджено матеріали лісовпорядкування за 2019 рік по державних лісогосподарських підприємств, діяльність яких координується Миколаївським обласним управлінням лісового та мисливського господарства, зокрема ДП «Березнегуватське ЛГ».

За інформацією Миколаївської облдержадміністрації від 27 серпня 2021 № 05-67/3553/5-21, рішення про добровільну відмову, вилучення або припинення права постійного користування земельною ділянкою, що перебуває у користуванні ДП "Березнегуватське лісове господарство", та зміну її цільового призначення не приймались.

Вказані обставини були предметом дослідження і оцінки судом у справі №485/1500/21 за позовом керівника Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_1 , треті особи ДП «Березнегуватське лісове господарство», ДСГП «Ліси України», про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом визнання незаконним та скасування наказу, повернення земельної ділянки.

У зазначеній сраві рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 25 червня 2023 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 02 жовтня 2023 року та постановою Верховного Суду від 04 грудня 2024 року, було встановлено, що передана у приватну власність ОСОБА_1 спірна земельна ділянка перебувала у державній власності, мала лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача ДП «Березнегуватське лісове господарство» у встановленому порядку повноважним органом не вилучалась, зміна її цільового призначення у передбаченому законом порядку не здійснювалась та була неправомірно передана у власність ОСОБА_1 .

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За такого суд першої інстанції правильно встановив, що встановлені рішенням суду у справі № 485/1500/21 обставини є прюдиційними при розгляді даної справи.

У справі № 485/1500/21 у задоволенні позову прокурора було відмовлено у зв`язку з тим, що прокурор обрав неналежний спосіб захисту права власності держави на спірну землю, пред`явивши негаторний позов. Тоді як держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача.

У справі, що переглядається в апеляційному порядку, вирішуючи позовні вимоги прокурора про витребування у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації із незаконного володіння ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, суд першої інстанції встановив, що Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області з перевищенням повноважень, передбачених чинним законодавством, поза волею власника, яким є держава, без вилучення земельної ділянки з Державного лісового фонду України та припинення права користування попереднього землекористувача ДП «Березнегуватське лісове господарство» прийняло незаконне рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 .

Вказаний висновок суду першої інстанції представником відповідача в апеляційній скарзі не заперечувався.

Оцінюючи добросовісність дій ОСОБА_1 при набутті ним права власності на спірне майно, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, зокрема ознайомившись із загальнодоступними відомостями з Публічної кадастрової карти України, з огляду на місце розташування поблизу річки, відсутність інших фізичних осіб суміжних користувачів, окрім його дружини, міг і повинен був знати про те, що така земельна ділянка може бути обмеженою в обороті, вибуває з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить під сумнів добросовісність поведінки ОСОБА_1 під час набуття земельної ділянки у власність. За такого існують підстави для задоволення позову прокурора на підставі статті 387 ЦК України.

Оцінюючи пропорційність втручання у право на мирне володіння майном, суд першої інстанції вважав, що таке втручання має лигітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням і важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

Суд першої інстанції не вбачав порушення справедливого балансу в разі витребування майна від ОСОБА_1 як недобросовісного набувача, без будь-якої компенсації, зазначаючи, що недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном, а тому витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Також суд звертав увагу, що ОСОБА_1 набув право власності на незаконно вилучену у постійного землекористувача земельну ділянку поза волею власника безоплатно, про розмір шкоди, яка йому може бути заподіяна внаслідок її витребування не заявляв, та не позбалений права отримати земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства у тому ж розмірі. За таких обставин, витребування у ОСОБА_1 спірної земельної ділянки не становитиме для нього надмірний тягар.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду з огляду на нижчевикладене.

Набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про відсутність законних підстав набуття ним майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей відчужувача спірного майна. У набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для дійсного власника.

Обставини обізнаності набувача з тим, що він отримує майно не від власника, підлягають доведенню у порядку доказування.

У рішенні Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 жовтня 2011 року в справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04, пункт 70) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він зазначив, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Необхідність виправлення старої "помилки" не повинна зумовлювати непропорційне втручання у нове право, яке було набуте особою, що добросовісно покладалася на законність дій органу державної влади. Ризик будь-якої помилки, допущеної державним органом, має нести сама держава, і ці помилки не повинні виправлятися за рахунок інших третіх осіб. У контексті позбавлення права власності на майно, передане помилково, принцип належного урядування може не лише накладати на органи влади обов`язок оперативно виправити свою помилку, але й вимагати виплати адекватної компенсації або іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власнику (наприклад, рішення від 11 червня 2020 року в справі "Фортеця проти України", заява № 68946/10, пункт 42).

Помилки з боку державних органів мають слугувати на користь потерпілих осіб, особливо за відсутності конфлікту інших приватних інтересів (рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2007 року в справі "Ґаші проти Хорватії", № 3257/05, пункт 40).

Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ особа не може відповідати за помилки державних органів під час виконання ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення майна в попередній стан, посилаючись на те, що вони під час виконання своїх повноважень припустилися помилки.

Принцип належного урядування, як правило, не має заважати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, що є наслідком їхньої власної недбалості. З іншого боку, потреба у виправленні попередньої несправедливості не має становити непропорційне втручання у право, щойно набуте особою, яка добросовісно покладалася на законність дій державного органу (рішення від 31 травня 2016 року "Вукушич проти Хорватії", № 69735/11, § 64; від 12 червня 2018 року "Бейнарович та інші проти Литви", № 70520/10, 21920/10, 41876/11, пункт 140).

Майнове право особи можна припинити в разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства і таке втручання у мирне володіння майном є пропорційним до цілей, які це втручання переслідувало.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Ретроспективне скасування дійсного права власності становить позбавлення майна в розумінні цього положення Конвенції (рішення в справах "Кривенький проти України" (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 41, від 16 лютого 2017 року, "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), № 3257/05, пункти 27-40, від 13 грудня 2007 року, "Пирантієне проти Литви" (Pyrantiene v. Lithuania), № 45092/07, пункт 42, від 12 листопада 2013 року, та "Вукушич проти Хорватії", № 69735/11, пункт 50, від 31 травня 2016 року).

Позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника (рішення в справах "Кривенький проти України" (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 45, "Святі монастирі проти Греції" (The Holy Monasteries v. Greece), від 09 грудня 1994 року, пункт 71, Серія А № 301-А, та "Колишній король Греції та інші проти Греції" [ВП] (Former King of Greece and Others v. Greece) [GC], заява № 25701/94, пункт 89, ЄСПЛ 2000-XII).

Отже, позбавлення права власності має бути: здійснене відповідно до закону, необхідне в демократичному суспільстві і спрямоване на досягнення "справедливого балансу" між інтересами суспільства та інтересами заявника.

"Справедлива рівновага" - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватись з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших, рішення у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) від 23 вересня 1982 року, Series A no. 52, p. 26, § 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення від 20 листопада 1995 року в справі "Прессос Компанія Нав`єра С. А. та інші проти Бельгії" (Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium), Series A no. 332, p. 23, § 38).

Перевіряючи дотримання "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року в справі "Кривенький проти України" констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зробив висновок, що відбулось непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Право власності та право користування земельною ділянкою набуваються в порядку, визначеному ЗК України, який також передбачає вичерпний перелік підстав для припинення таких прав.

Отже, суди під час розгляду справ, пов`язаних із захистом права власності на землю чи права землекористування, повинні неухильно дотримуватися положень ЗК України щодо підстав для припинення прав на землю та гарантій, установлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, стосовно захисту права власності.

Верховний Суд у постанові від 04 лютого 2026 року у справі №554/10397/16-ц вказував, що позбавлення права власності можливе лише за умови, що власник, повідомлений про обмеження у користуванні земельною ділянкою, такі обмеження порушить. Указані порушення мають бути належним чином зафіксовані, а наслідком таких порушень може бути передбачене законом вилучення земельної ділянки. В іншому випадку позбавлення права власності на земельну ділянку без відповідної майнової компенсації незалежно від того, чи заявляв про неї відповідач, узаконює порушення органів державної влади чи місцевого самоврядування при розпорядженні землею та звільняє їх від будь-якої відповідальності перед особою, яка потерпіла від їх неправомірних дій.

Реалізація таких конвенційних положень знайшла своє втілення в Законі України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача" (далі - Закон № 4292-ІХ), який набув чинності 09 квітня 2025 року.

Законом № 4292-ІХ статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: "5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви".

Наведена норма захищає права добросовісного набувача в разі витребування в нього майна державним органом відповідно до статті 388 ЦК України.

На підставі Закону № 4292-ІХ оновлено й редакцію статті 388 ЦК України, відповідно до частини третьої якої держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років. Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною. Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало:а) до об`єктів критичної інфраструктури;б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; в) до об`єктів та земель оборони; г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння; ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння; д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.

Відповідно до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 4292-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно- грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Колегія суддів звертає увагу, що Закон № 4292-ІХ набув чинності 09 квітня 2025 року, тобто, до ухвалення судового рішення, що переглядається в апеляційному порядку.

ЄСПЛ у справі "Шмакова проти України" від 11 січня 2024 року (заява № 70445/13) у справі про позбавлення права власності на земельну ділянку за результатами провадження, ініційованого прокурором з метою повернення цієї земельної ділянки заводу, який перебуває у державній власності, зробив висновок про те, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника. У контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип "належного урядування" може покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам.

Суд зазначив, що позбавлення заявниці права власності на її земельну ділянку без надання будь-якої форми компенсації чи відшкодування не забезпечило справедливий баланс між вимогами суспільного інтересу, якщо такі були, з одного боку, і правом заявниці на мирне володіння своїм майном, з іншого. ЄСПЛ констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 09 травня 2025 року в справі "Кулик проти України" (заява № 40214/16) ЄСПЛ вкотре у подібних правовідносинах встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зробив висновок, що суть справи полягає в оцінці пропорційності і, зокрема, у наявності можливості у заявника отримати компенсацію, або будь-яку іншу форму відшкодування за позбавлення його майна, а також повторив, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай становитиме непропорційне втручання, а повна відсутність відшкодування шкоди може вважатися виправданою за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції лише за виняткових обставин.

ЄСПЛ звертає увагу на важливість дотримання принципу пропорційності втручання щодо добросовісного власника майна та пов`язує необхідність відшкодування добросовісним власникам ринкової вартості майна виключно із фактом позбавлення власності, а не зі способом задоволення такої вимоги держави (витребування чи повернення відповідного майна за негаторним позовом), формою або часом визначення такої компенсації в національному законодавстві.

Обґрунтовуючи недобросовісність ОСОБА_1 при набутті земельної ділянки у власність, суд першої інстанції погодився з доводами прокурора, що відповідач не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, зокрема ознайомившись із загальнодоступними відомостями з Публічної кадастрової карти України, з огляду на місце розташування поблизу річки, відсутність інших фізичних осіб суміжних користувачів, окрім його дружини, міг і повинен був знати про те, що така земельна ділянка може бути обмеженою в обороті, вибуває з володіння держави з порушенням вимог закону.

Разом із тим, докази обізнаності ОСОБА_1 про належність спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення матеріали не містять.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_1 в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що спірна земельна ділянка є обмеженою в обороті і вибуває з володіння держави з порушенням вимог закону, жодними доказами не підтверджено.

Розташування спірної ділянки біля річки ніяким чином не свідчить про її належність до земель лісового фонду, а надані прокурором фотоматеріали вказують про відсутність на ділянці відповідної рослинності, що спростовує висновки суду, що видимі природні ознаки спірної земельної ділянки доводять, що ОСОБА_1 міг і повинен був знати про те, що така земельна ділянка може бути обмеженою в обороті та вибуває з володіння держави з порушенням вимог закону.

Крім того, колегія суддів враховує, що матеріали лісовпорядкування, діяльність яких координується Миколаївським обласним управлінням лісового та мисливського господарства, зокрема ДП «Березнегуватським ЛГ», були затверджені наказом Миколаївського обласного Управління лісового та мисливського господарства від 30 листопада 2020 року "Про затвердження матеріалів лісовпорядкування", тобто до отримання у власність спірної земельної ділянки згідно наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 22 вересня 2017 № 14-13077/17-17-СГ, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 спірну земельну ділянку.

За такого висновок суду першої інстанції про обґрунтованість доводів прокурора, що відповідач ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем спірної земельної ділянки, є безпідставними.

Частиною четвертою сттті 388 ЦК України встановлено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що з урахуванням досліджених доказів наявні підстави для витребування у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 спірної земельної ділянки. Проте вказане є можливим з обов`язковою відповідною компенсацією, що першочергово гарантується статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Оскільки прокурор, обґрунтовуючи позов, наполягав на тому, що відповідач ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем спірної земельної ділянки, а досліджені докази вказаного не доводять, а навпаки свідчать про те, що він є добросовісним набувачем майна, то колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог прокурора через їх недоведеність.

З огляду на викладене згідно п. 2 частини першої статті 376 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Отже апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приписами частини 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача, то наявні підстави для стягнення з Миколаївської обласної прокуратури на користь відповідача відшкодування судового збору за апеляційну скаргу в розмірі 4 360 грн 32 коп.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником адвокатом Трофименко Андрієм Олександровичем, задовольнити.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 15 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову Баштанської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Миколаївської обласної військової адміністрації до ОСОБА_1 , треті особи: Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння відмовити.

Стягнути з Миколаївської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 відшкодування судового збору, сплаченого за апеляційну скаргу, в розмірі 4 360 грн 32 коп. (чотири тисячі триста шістдесят гривень тридцять дві копійки).

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у порядку, передбаченому ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: О.В. Локтіонова

Т.В. Серебрякова

Повне судове рішення складено 13 квітня 2026 року.