Провадження № 2-др/761/73/26
10 квітня 2026 року Шевченківський районний суд міста Києва в складі: головуючого - судді Савчук Ю.Н., при секретарі Фортуні М.А., за участі представника позивача Переможко А.О. , представника відповідача Чорного Є.О., розглянувши питання про винесення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин,-
Проте вказаною ухвалою судом не було вирішено питання про судові витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
04.03.2026 року від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Чорного Є.О. надійшла заява про ухвалення додаткового судового рішення щодо стягнення судових витрат, зокрема: витрат на професійну правничу допомогу.
06.03.2026 року представником позивача адвокатом Перемежком А.О. подано заперечення на заяву, у якій він проти задоволення заяви заперечив з посиланням на те, що підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу відповідно до ст.142 ЦПК України відсутні, оскільки за таких обставин відповідач повинен довести, а суд встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду з позовом чи в ході розгляду справи по суті є необгрунтованими та у чому виражені, зокрема, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується. Подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду було викликане тим, що із витребуваної судом спадкової справи явно вбачалась відсутність у відповідача права на спадщину, а відтак, що він не є належним відповідачем, що мало б наслідком відмову у позові.
10.04.2026 року представником позивача адвокатом Перемежком А.О. подано пояснення на вказану заяву, у якій він проти ухвалення додаткового рішення заперечив, обгрунтовуючи це тим, що розрахунок часу, витраченого адвокатом відповідача Чорним Є.О. на участь у судових засіданнях, не є достовірним та не відповідає дійсності, розмір витрат є необґрунтованим, що свідчить про недобросовісність його дій та, відповідно, зловживання процесуальними правами. Крім того, вважає, що розмір витрат є значно завищеним та неспівмірним. Також зазначає, що за змістом ч.5 ст.142 ЦПК України у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявляти вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у разі необгрунтованих дій позивача, в той час, коли представником відповідача не подано доказів такої необгрунтованості. Вважає, що подання заяви про залишення позову без розгляду є правом позивача, яким він вправі розпорядитися на власний розсуд з огляду на принцип диспозитивності цивільного процесу.
У судовому засіданні представник відповідача заяву підтримав та просив її задоволити з підстав, зазначених у ній.
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення заяви заперечив, посилаючись на її безпідставність.
Згідно п.3 ч.1, ч.2, 3, 5 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви.
Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Відповідно до ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
Ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
До матеріалів заяви представником відповідача подано Договір про надання юридичних послуг, правничої допомоги та представництво інтересів від 07.01.2025 року № 09/27; Акт приймання-передачі наданих юридичних послуг та послуг з правничої допомоги № 1 до Договору про надання юридичних послуг, правничої допомоги та представництво інтересів від 07.01.2025 року № 09/27.
За змістом п. 4.1 Розділу 4 Договору 09/27 послуги на умовах зазначеного Договору надаються виконавцем на умовах 50 % попередньої оплати у розмірі 20 000 грн., яка здійснюється на користь виконавця у формі, що не заборонена чинним законодавством України, при цьому оплата за даним договором здійснюється за підготовку та участь виконавця у цивільному процесі у суді першої інстанції, документальне підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат оформляється сторонами згідно укладених актів приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг, виходячи з вартості однієї години роботи адвоката 2000 грн. Остаточна оплата у розмірі 20 000 грн. провадиться сторонами після отримання судового рішення по суті спору у суді першої інстанції у спосіб, що не заборонений чинним законодавством України.
Як вбачається з Акту приймання-передачі наданих юридичних послуг та послуг з правничої допомоги № 1 , адвокатом Чорним Є.О. було надано відповідачеві ОСОБА_3 послуги на загальну суму 40 000 грн. Відповідно до вказаного Акту послуги надано в повному обсязі, при цьому сторони підтверджують проведення часткової оплати наданих та прийнятих юридичних послуг та послуг з правничої допомоги на суму 20 000 грн. згідно п. 4.1 розділу 4
Договору № 09/27 від 07.01.2025 року.
Отже, зі змісту вказаного Акту випливає, що сторони підтвердили факт проведення розрахунку лише в сумі 20 000 грн., в той час, коли представник відповідача просить суд стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000 грн.
Крім того, п.4.1 Договору 09/27 лише передбачено, що оплата послуг здійснюється на підставі акту приймання-передачі наданих послуг. Таким чином, Акт приймання-передачі наданих послуг є лише підставою для їх оплати, а не доказом проведення розрахунку за Договором. В підтвердження проведеного розрахунку в готівковій чи безготівковій формі за Договором необхідне подання відповідних розрахункових документів: платіжних інструкцій, квитанцій до прибуткового касового ордеру і т.лд.
З огляду на принцип свободи договору, сторони могли передбачити його змісті положення про те, що доказом проведення розрахунку за Договором є відповідний Акт. Проте Договір не містить положення про те, що документом, який підтверджує факт проведення розрахунку за Договором може бути Акт приймання-передачі наданих послуг.
Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі ВС від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18, про те, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатися тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному з видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, такого розрахунку позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.Про це йдеться у постанові ВП ВС у справі, яка, серед іншого, стосується порядку та критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу та їх розподілу.
Відповідно до викладеного в постанові Верховного Суду у справі № 671/1957/20, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 в справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
В питанні надання доказів судом приймається до уваги позиція Верховного Суду у справі № 922/2604/20 від 20.07.2021, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.
Таким чином суд приходить до висновку про відсутність доказів документального підтвердження витрат на професійну правничу допомогу.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Положення частини п`ятої статті 137 ЦПК України свідчить про те, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Суд зазначає, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.
Представником позивача у запереченнях зазначено про невідповідністю таких витрат фактично наданим послугам.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Саме такий висновок випливає з правової позиції ВС/КГС у справі №922/1163/18 від 06 березня 2019 року.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 викладено правовий висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Зокрема, у постанові від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17 Верховний Суд наголошує, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Отже, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суд має дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі 904/4507/18.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
З врахуванням наведеного, суд при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з обставин справи та фінансового стану обох сторін.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ст.182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчиняти певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Принцип змагальності сторін має свої втілення, зокрема, у наведених положеннях 137 ЦПК України, виходячи з яких зменшення внаслідок неспівмірності суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.
Разом з цим, за наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених відповідачем на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, через призму критеріїв, встановлених ст.137, ст. 141 ЦПК України, та враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, суд приходить висновку про невідповідність розміру витрат на професійну правничу допомогу критерію розумності.
З урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи, керуючись у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
За змістом ч.5 ст.142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
У статті 142 ЦПК України встановлено спеціальні правила, які стосуються окремих випадків розподілу судових витрат, зокрема, у разі залишення позову без розгляду. Так, відповідно до частин 5, 6 зазначеної статті у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У випадках, встановлених частинами 3 - 5 цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Отже, у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. Відповідач повинен обґрунтовано заявити про наявність витрат, які виникли у зв`язку із поданням позову до нього і у подальшому з залишенням позову без розгляду.
Тобто, стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу, у разі залишення позову без розгляду можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача.
У справі, що розглядається, ухвалою суду від 12.05.2025 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду відповідно до п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України.
Надаючи оцінку діям позивача, які призвели до залишення позову у цій справі без розгляду, на предмет їх обґрунтованості або необґрунтованості у розумінні приписів частини 5 статті 142 ЦПК України, суд зазначає наступне.
Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, проте реалізація такого права позивачем у будь-якому випадку зачіпає та має вплив на права та інтереси особи, визначеної ним як відповідача. Тобто, отримавши звернений до себе позов, відповідач цілком логічно з метою ефективного захисту своїх прав був змушений звертатися за професійною правничою допомогою адвоката, яка є оплачуваною працею, і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.
Разом з тим, Верховний Суд акцентує, що поняття "необґрунтованість дій позивача" не є тотожнім таким поняттям як "зловживання правом", "неправомірність дій" або ж "встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача" (наведена правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 01.12.2022 у справі 922/2017/17, від 06.03.2024 у справі № 905/1840/21).
Таким чином, відповідач повинен обґрунтовано заявити про наявність витрат, які виникли у зв`язку із поданням позову до нього і залишенням його у подальшому без розгляду, а також довести, що процесуальні дії позивача були необґрунтованими.
Як зазначає відповідач у заяві про ухвалення додаткового рішення, необґрунтованою процесуальною дією з боку ОСОБА_2 , внаслідок якої ОСОБА_3 поніс судові витрати, є звернення позивача до суду з відповідною позовною заявою в межах справи № 761/4322/2025, за наявності якої відповідач був змушений звернутися за правничою допомогою до адвоката та укласти договір про надання правничої допомоги, а також адвокат мав подати відзив на позовну заяву, попередньо провівши збір та наліз доказів та інші процесуальні документи.
Оцінюючи дії позивача, які призвели до залишення позову без розгляду, на предмет їх обґрунтованості або необґрунтованості в розумінні приписів, що містяться у частині 5, 6 статті 142 Цивільного процесуального кодексу України суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 44 Цивільного процесуального кодексу України процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Разом з тим зі змісту положень статей 2, 4, 13, 142, 257 ЦПК України вбачається, що право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується, і ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Проте, реалізація такого права позивачем у будь-якому випадку зачіпає та має вплив на права та інтереси особи, визначеної ним в якості відповідача, яка цілком логічно з метою ефективного захисту своїх прав змушена звертатися за професійною правничою допомогою адвоката, яка є оплачуваною працею.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.07.2022 року у справі № 911/1237/21.
Верховним Судом у складі колегії судців Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14.01.2021р. у справі № 521/3011/18 було зазначено, що: «З системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статі 141 ЦПК України виходить, що необгрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами».
Виходячи із системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами (постанова Верховного Суду від 26 липня 2024 року в справі № 736/1209/20).
Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені під час розгляду справи, та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16, зазначено, що саме собою подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.
Верховний Суд в постанові від 06.03.2024 року у cправі № 905/1840/21 виходить з того, що подання позову (звернення позивача до суду за захистом порушеного права) у справі №904/1840/21 не може беззаперечно свідчити про необґрунтованість дій позивача та пред`явлення ним завідомо необґрунтованого позову чи зловживання процесуальними правами, адже доступ до суду є правом особи, гарантованим державою. Так само і сам по собі факт подання заяви/клопотання про залишення позову без розгляду, чи то відмову від позову у справі не підтверджує ані відсутність спору позивача з відповідачем, ані відсутність предмета спору, ані свідоме порушення позивачем охоронюваних законом прав та інтересів відповідача та не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. . Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
За змістом ч. 1. ст. 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.
Даний спір виник внаслідок того, що приватним нотаріусом було відмовлено позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із відсутністю доказів споріднення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та, відповідно, необхідності доведення перед судом того факту, що спадкодавець ОСОБА_6 була її двоюрідною тіткою та тим, що на спірне спадкове нерухоме майно претендував, окрім позивачки ОСОБА_7 , також і відповідач ОСОБА_3 , який наряду із позивачкою належав до спадкоємців п`ятої черги за законом.
Відтак, в контексті вищенаведеного, враховуючи зміст позовних вимог та підстави позову суд зазначає про реалізацію позивачем своїх прав як спадкоємця що, в свою чергу, спростовує твердження відповідача щодо необґрунтованості дій позивача.
Таким чином, позивачем було ініційовано інше судове провадження, оскілки спір між позивачем та відповідачем та, відповідно, і предмет спору, існує .
При цьому судом враховано доводи позивача, які зумовили подання позивачем заяви від 03.04.2025 року про залишення позову до ОСОБА_3 без розгляду, зокрема, обставини отримання після відкриття провадження у справі № 761/4322/2025 матеріалів спадкової справи №46/2024, зі змісту якої вбачалися нові обставини, які викликали необхідність у поданні додаткових доказів, тобто мотиви, з яких виходив позивач при поданні заяви про залишення позову без розгляду, не свідчать про недобросовісну поведінку позивача та не спрямовані на ущемлення прав та інтересів відповідача.
Таким чином, беручи до уваги фактичні обставини справи та приписи ч. 5 ст. 142 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для покладення на позивача обов`язку з відшкодування витрат відповідача на правничу допомогу в сумі 40 000 грн. у справі № 761/4322/2025 з підстав недоведеності та необґрунтованості останніх.
При цьому твердження представника позивача про те, що, як було встановлено в процесі розгляду справи, ОСОБА_3 не є належним відповідачем у справі, що і було підставою для подання позивачкою заяви про залишення позову без розгляду, не беруться судом до уваги з огляду на наступне.
ОСОБА_3 є належним відповідачем у справі з врахуванням нижченаведеного.
Згідно з ст.1265 Цивільного кодексу України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.
Підпунктом 4.2. пункту 4 Розділу II І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин.
Ч.1 ст.1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Згідно ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч.1 ст.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Як вбачається із заяви від 30.04.2024 року про прийняття спадщини, яка наявна в матеріалах спадкової справи, вона подана ОСОБА_3 як спадкоємцем 5 черги за законом, оскільки померла ОСОБА_6 є двоюрідною тіткою ОСОБА_3 .
Вказану заяву подано з дотриманням встановленого ст.1270 ЦК України строку, так як смерть спадкодавця мала місце 30.04.2024 року.
Таким чином, відповідач ОСОБА_3 в силу приписів ст.ст.1270, 1272 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 280/4/18 зазначив, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.
У постанові від 18.12.2024 року у справі № 202/8251/18 Верховний Суд зазначив: у справі, що переглядається: суди не звернули уваги, що за позовними вимогами про встановлення факту родинних відносин із спадкодавцем та визнання права власності на спірну квартиру належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування; позивач пред`явив позовні вимоги про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спірну квартиру до осіб, які не є спадкоємцями, позовних вимог до відповідного органу місцевого самоврядування не пред`явлено; тому суди мали відмовити в задоволенні цих позовних вимог внаслідок їх пред`явлення до неналежних відповідачів.
Враховуючи викладене, Київська міська рада як орган місцевого самоврядування вважалася б належним відповідачем у справі лише у разі відсутності спадкоємців, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, що в даному випадку не мало місця.
Відповідно до ч. 2 ст. 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
В межах розгляду цивільної справи 761/4322/2025, представником позивача подавалося клопотання про заміну неналежного відповідача, яке не було вирішено судом, та яке обгрунтовано тим, що під час вивчення спадкової справи, витребуваної судом у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. № 46/2024, яка відкрита щодо майна ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено обставини, які вказують на те, що ОСОБА_3 не може бути належним відповідачем. Зокрема, у спадковій справі відсутні свідоцтва про смерть його батька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . За відсутності вказаних документів ОСОБА_3 не може вважатися таким, що належить до спадкоємців п`ятої черги за законом.
Проте вказане не є доказом необґрунтованості дій позивача та, відповідно, не є підставою для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення у справі.
Керуючись ст. ст.141, 142, 270, 274, ЦПК України, суд,
Апеляційна скарга на додаткове рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення . Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення додаткового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього додаткового рішення.
Додаткове рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги, додаткове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повний текст судового рішення складено 13.04.2026 року.
Суддя: