ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року

м. Київ

справа № 554/5450/23

провадження № 61-11882св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Національної поліції в Полтавській області, Полтавської обласної прокуратури, Хорольський відділ Лубенської окружної прокуратури Полтавської області, Державна казначейська служба України

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Дериконем Денисом Сергійовичем, на постанову Полтавського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року у складі колегії суддів: Пікуля В. П., Одринської Т. В., Панченка О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Хорольського відділу Лубенської окружної прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 22 січня 2019 року працівники Лубенського відділу поліції Головного управління Національної поліції (далі - ВП ГУНП) в Полтавській області спільно з співробітниками Хорольського відділу Лубенської окружної прокуратури Полтавської області відкрили кримінальне провадження відносно нього, як директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Будтехіндустрія Інвест» (далі - ТОВ «Будтехіндустрія Інвест»), та до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) були внесені відомості № 0000038 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 191, частиною першою статті 366 КК України.

Він був звинувачений у привласненні бюджетних коштів під час будівництва футбольного майданчика зі штучним покриттям на вул. Небесної Сотні, 38/1 у м. Хорол Полтавської області, згідно укладених договорів з Хорольською міською радою Полтавської області.

Зазначав, що під час досудового розслідування працівники поліції неодноразово блокували роботу ТОВ «Будтехіндустрія Інвест», перешкоджали законній діяльності, проводили численні обшуки та виїмки службової документації, декілька разів на тиждень його викликали для проведення слідчих дій.

Із метою посилення психологічного тиску 29 травня 2019 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною першою статті 366 КК України.

04 червня 2019 року Хорольський районний суд Полтавської області обрав йому запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 153 680,00 грн, на внесення якої він узяв кошти у борг.

Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 08 вересня 2020 року у справі №548/1822/19 за частиною п`ятою статті 191 КК України він визнаний невинуватим та виправданий за відсутністю події злочину, однак визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 КК України, йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі двісті п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4 250,00 грн, із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських функцій на один рік.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 08 вересня 2020 року в частині засудження за частиною першою статті 366 КК України - скасований, а провадження у цій частині закрите на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України, звільнено від відповідальності на підставі статті 49 КК України.

Вказував, що працівники поліції Лубенського ВП ГУНП в Полтавській області спільно з співробітниками Хорольського відділу Лубенської окружної прокуратури Полтавської області фактично повністю зруйнували йому життя, позбавили законного та стабільного джерела доходу, він звільнився із посади директора ТОВ «Будтехіндустрія Інвест», через зіпсовану ділову репутацію втратив потенційних замовників та не може знайти роботу із достойним заробітком; він був вимушений запозичити кошти для сплати застави, до цього часу він не може знайти достойну оплачувану роботу та позбутися боргів, що виникли через незаконні дії правоохоронних органів.

Загалом він перебував під слідством та судом з 22 січня 2019 року до 15 лютого 2022 року (до виправдання), тобто 3 роки 24 дні.

Крім того, він поніс витрати на проїзд і проживання, пов`язані з викликами правоохоронних органів під час незаконного кримінального переслідування, на надання правничої допомоги Адвокатським бюро «Філоненко і партнери» та адвокатом Дериконь Д. С., збитки внаслідок вимушеної валютної позики на сплату застави за обраним запобіжним заходом, збитки, пов`язані з втратою роботи, вимушеним звільненням з посади директора ТОВ «Будтехіндустрія Інвест».

Завдану йому матеріальну та моральну шкоду оцінює в 1 556 318,00 грн, із яких: 74 000,00 грн - збитки на проїзд і проживання, 260 000,00 грн - витрати на правничу допомогу; 106 314,00 грн - витрати пов`язані з вимушеною позикою; 315 000,00 грн - збитки по вимушеній втраті роботи; 800 000,00 грн - моральна шкода.

Також зазначав, що керівник Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області Мазур В. І. особисто вимагала у нього грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США для припинення кримінального переслідування, які він відмовився віддати та повідомив про скоєння відносно нього неправомірних дій Державне бюро розслідувань. 26 вересня 2019 року працівники Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області були затримані за вимагання та отримання неправомірної вигоди, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, в рамках кримінального провадження від 14 серпня 2019 року № 0001281 за його заявою. Справа за обвинуваченням працівників Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області знаходиться на розгляді у суді (справа № 548/1332/20; провадження № 1-кс/552/386/23). Після затримання працівників прокуратури на його номер телефону почали надходити погрози, які він сприймав, як реальну загрозу своєму життю та життю рідних.

Ураховуючи викладене, просив суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь на відшкодування матеріальної та моральної шкоди у розмірі 1 556 318,00 грн шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку, призначених для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з Держави України в особі Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Полтавської обласної прокуратури, Хорольського відділу Лубенської окружної прокуратури Полтавської області на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 600 000,00 грн.

Суд першої інстанції врахував строк перебування позивача під слідством і судом з 22 січня 2019 року (дата повідомлення про підозру у вчиненні злочину) до 15 лютого 2022 року (набрання законної сили виправдувальним вироком суду), і з урахуванням характеру й глибини заподіяних душевних страждань, принципів розумності та справедливості, дійшов висновку про доцільність відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди у розмірі 600 000,00 грн.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Полтавського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року за наслідками розгляду апеляційних скарг Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Полтавської обласної прокуратури рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2025 року в частині задоволених позовних вимог та стягнення моральної шкоди скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду аргументована тим, що звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 366 КК України на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою та не виправдовує особу, яка вчинила кримінально- каране діяння. Апеляційний суд зазначив, що у ОСОБА_1 не виникло право на відшкодування моральної шкоди через відсутність визначених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підстав для такого відшкодування, оскільки позивач не був повністю реабілітований, у зв`язку з чим дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

20 вересня 2025 року через підсистему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 - Дериконь Д. С. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник вказує на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 161/10842/15, від 14 липня 2021 року у справі № 766/8892/17 (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

Зміст касаційної скарги свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржується лише в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, в іншій частині не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається (частина перша статті 400 ЦПК України).

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.

Заявник зазначає, що відносно ОСОБА_1 проводилось кримінальне переслідування за частиною третьою статті 191 КК України, з подальшою перекваліфікацією на частину п`яту статті 191 КК України в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000038.

Всі слідчі дії проводились в рамках ЄРДР за № 0000038, відкритим за частиною третьою статті 191 КК України, працівники прокуратури вимагали неправомірну вигоду саме за закриття провадження за статтею. 191 КК України.

Інкриміноване ОСОБА_1 правопорушення, передбачене частиною першою статті 366 КК України, є окремим кримінальним провадженням, об`єднане в ЄРДР № 0000038. Кримінальні правопорушення, що були йому інкриміновані за частиною першою статті 366 та частиною п`ятою статті 191 К України, не є пов`язаними, не охоплені одним умислом (згідно обвинувального акту). Відповідно до норм чинного КПК України, вказані кримінальні провадження могли розглядатись судом як окремо, так і в об`єднаному провадженні.

Тому апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач не був повністю реабілітований за частиною п`ятою статті 191 КК України.

Доводи інших учасників справи

Керівник Полтавської обласної прокуратури та представник Головного управління Національної поліції в Полтавській області - Білько В. В. подали відзиви, у яких просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2025 року поновлено ПоновитиОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року.

Відкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувано з Шевченківського районного суду міста Полтави цивільну справу № 554/5450/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Полтавської обласної прокуратури, Хорольського відділу Лубенської окружної прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Матеріали справи № 554/5450/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2025 року справу № 554/5450/23 призначено до судового розгляду.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Суди встановили, що 22 січня 2019 року було розпочато кримінальне розслідування відносно директора ТОВ «Будтехіндустрія Інвест» ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статі 191, частиною першою статті 366 КК України, який вносив заставу в розмірі 153 680,00 грн за ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 04 червня 2019 року.

Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 08 вересня 2020 року у справі № 548/1822/19 ОСОБА_1 за частиною п`ятою статті 191 КК України визнано невинуватим та виправдано за відсутністю події злочину, але визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 КК України, і призначено покарання у виді штрафу двісті п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4250,00 грн, із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських функцій, на один рік.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року у справі № 548/1822/19 вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 08 вересня 2020 року в частині засудження за частиною першою статті 366 КК України скасовано, а провадження у цій частині закрито на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України, та звільнено від відповідальності на підставі статті 49 КК України, тобто у зв`язку з закінченням строку давності; в іншій частині вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 08 вересня 2020 року залишено без змін.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України).

Підставою касаційного оскарження судового рішення апеляційного суду є посилання заявника на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 161/10842/15, від 14 липня 2021 року у справі № 766/8892/17 (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Позиція Верховного Суду

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

- постановлення виправдувального вироку суду;

- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

- закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є вичерпним.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається у пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення № 6/5/3/41).

Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).

Закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в законі.

Підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі.

Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але відсутні достатні докази, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним.

Висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі) або вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості.

Незалежно від того, яка з вказаних обставин привела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає підстав вважати її залишеною під підозрою.

Закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконності дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати, та надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Подібні правові висновки викладено у постанова Великої Палати Верховного Суду: від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19).

Нереабілітуючі підстави означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається.

Правова позиція щодо відсутності передбачених Законом підстав для відшкодування моральної шкоди особі, кримінальне провадження щодо якої було закрито з нереабілітуючих підстав, неодноразово висловлювалось судом касаційної інстанції.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Аналогічний за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 03 жовтня 2018 року у справі № 463/1380/15-ц (провадження № 61-18982св18), від 06 березня2019 року у справі № 161/10842/15-ц (провадження № 61-20009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 646/1591/18 (провадження № 61-10065ск19), від 18 листопада 2020 року у справі № 199/7894/19 (провадження № 61-4206св20), від 14 липня 2021 року у справі № 766/8892/17 (провадження № 61-3345св21), від 03 травня 2023 року у справі № 686/14821/21 (провадження № 61-6545св22).

Тобто Верховний Суд неодноразово та послідовно робив висновки щодо застосування норм права при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду, і вказані висновки застосовуються судами при розгляді подібних спорів.

У справі, що переглядається, апеляційний суд установив, що вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 08 вересня 2020 року у справі № 548/1822/19 ОСОБА_1 за частиною п`ятою статті 191 КК України визнано невинуватим та виправдано за відсутністю події злочину, але визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 КК України, і призначено покарання у виді штрафу - двісті п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4250,00 грн із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських функцій, на один рік.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року у справі № 548/1822/19 вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 08 вересня 2020 року в частині засудження за частиною першою статті 366 КК України скасований, а провадження у цій частині закрите на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України, та звільнено від відповідальності на підставі статті 49 КК України, тобто у зв`язку із закінченням строку давності; в іншій частині вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 08 вересня 2020 року залишено без змін.

Отже, звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 366 КК України на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою та не виправдовує особу, яка вчинила кримінально каране діяння.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 у частині відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду, на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» задоволенню не підлягають, оскільки право на відшкодування шкоди виникає в особи лише у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності при повній реабілітації. Проте кримінальну справу за обвинуваченням позивача у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 366 КК України, закрито у зв`язку із закінченням строків давності, що, в свою чергу, не є реабілітуючою підставою та не виправдовує особу, яка вчинила кримінально каране діяння.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду, так як позивач не має права на таке відшкодування на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки його не було повністю реабілітовано за вчинення злочинів, зокрема, частину першу статті 366 КК України прокурором виключено із обвинувального акта, у межах цієї ж кримінальної справи засуджено за вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 366 КК України, однак звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності, тобто з нереабілітуючих підстав.

Незаконність притягнення до кримінальної відповідальності підлягала доведенню у кримінальній справі, однак ОСОБА_1 , реалізуючи свої процесуальні права, погодився на закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав.

Одним із основних елементів, які підлягають встановленню та вирішенню під час розгляду цієї справи, є визначення, чи була особа повністю реабілітована за вчинення декількох кримінальних правопорушень. Зокрема, за частиною першою статті 366 КК України кримінальне провадження закрито на підставі статті 49, частини п`ятої статті 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, тобто за нереабілітуючих підстав.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у ОСОБА_1 не виникло право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду, оскільки відсутні визначені Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підстави для такого відшкодування.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження апеляційним судом із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, тому доводи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про необхідність відступу від правового висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, наведених у касаційній скарзі, враховуючи таке.

Відступ від правової позиції - це сукупність підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього висновку щодо певного питання на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин та усунення суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією «живого права» (динамічного тлумачення права) як складовими верховенства права (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі № 933/670/20).

Проте відсутні обставини, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього висновку щодо спірного питання на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, тому немає підстав для відступу від правової позиції, викладеної у зазначеній постанові Верховного Суду.

При цьому практика у подібних правовідносинах є сталою, що підтверджується також постановами Верховного Суду, зокрема, від 18 листопада 2020 року у справі № 199/7894/19 (провадження № 61-4206св20), від 03 травня 2023 року у справі № 686/14821/21 (провадження № 61-6545св22), від 02 квітня 2025 року у справі № 522/7213/22 (провадження № 61-1146св25).

Інші, наведені в касаційній скарзі, доводи за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою апеляційним судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності їх переоцінки, належності та допустимості.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову апеляційного суду - залишити без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Дериконем Денисом Сергійовичем, залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов