Номер провадження 22-ц/812/44/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

19 січня 2026 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Капінуса А.А.,

представника відповідача адвоката Вініченка О.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 12 вересня 2025 року під головуванням судді Чулупа О.С., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та заробітної плати,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, який в подальшому уточнила, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» (далі ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 з 22 березня 2023 року працювала в ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на посаді лікаря загальної практики сімейного лікаря.

Наказом №32-к від 09 жовтня 2023 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.6 ст.32 Кодексу Законів про працю України (у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці).

Позивач вважає її звільнення незаконним, оскільки про зміни істотних умов праці відповідач не повідомив її у встановлені законом строки, чим порушив вимоги ст.29 Закону України «Про оплату праці».

При цьому, змін в організації виробництва та праці в ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» не було, оскільки інших лікарів, окрім позивача, про зміну істотних умов праці не попереджали.

Враховуючи відсутність у роботодавця змін в організації виробництва і праці відповідач не міг змінювати істотні умови праці позивача, а також не мав правових підстав для звільнення її на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Крім того, до структури заробітної плати позивача відноситься як основна заробітна плата, так і додаткова заробітна плата. Згідно з штатним розкладом ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» оклад позивача у 2023 році складав 7 700 грн.

З наданих відповідачем на перевірку розрахункових відомостей за період з березня 2023 року по червень 2023 рік ОСОБА_1 щомісячно отримувала премію.

Між тим в липні 2023 року відповідач премію позивачу не нарахував та не виплатив.

При цьому, за період роботи ОСОБА_1 в ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» товариство не заявляло претензій щодо якості роботи позивача.

Таким чином, відповідач не нарахував та не виплатив позивачу додаткову заробітну плату (премію) за липень 2023 року та в порушення вимог ч.4 ст.97 КЗпП України, ст.22 Закону України «Про оплату праці» в односторонньому порядку прийняв рішення з питань оплати праці, яке погіршує умови, встановлені законодавством, угодою, колективним договором.

В липні 2023 року ОСОБА_1 відпрацювала 20 днів, а отже з урахуванням середньоденного заробітку (1 097 грн. 15 коп.) їй мала бути нарахована заробітна плата в липні 2023 року в сумі 21 943 грн. (1 097 грн. 15 грн. х 20 днів).

Проте ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» безпідставно нарахувало ОСОБА_1 за липень 2023 року заробітну плату в сумі 7 333 грн. 33 коп.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати за липень 2023 року складає 14 609 грн. 67 коп.

Посилаючись на викладені обставини, позивач остаточно просила:

поновити її на посаді лікаря загальної практики сімейного лікаря в ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1»;

стягнути з ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 09 жовтня 2023 року та до дня поновлення на роботі;

стягнути з ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за липень 2023 року в сумі 14 609 грн. 67 коп.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря загальної практики сімейного лікаря в ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1».

Стягнуто з ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за липень 2023 року в сумі 14 609 грн. 67 коп.

Стягнуто з ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 607 540 грн. 25 коп.

Стягнуто з ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 41 500 грн.

Вирішено стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 607 540 грн. 25 коп. та заробітної плати в розмірі 14 609 грн. 67 коп. провести з вирахуванням встановлених податків та зборів.

Вирішено допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати за липень 2023 року та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один календарний місяць.

Стягнуто з ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на користь держави судовий збір в розмірі 7 286 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції відкривши загальне позовне провадження у даній справі №490/10970/23, фактично розглянув справу та постановив оскаржуване рішення від 12 вересня 2025 року у підготовчому провадженні без розгляду справи по суті, чим порушив норми ст.189, ст.200, ст.209 ЦПК України тощо.

Посилання суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні на те, що звільнення позивача є незаконним з посиланням на встановлення матеріалами перевірки Південного міжрегіонального управління державної служби з питань праці проведеної щодо додержання вимог законодавства у сфері праці відповідачем порушень вимог ч.2 ст.3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в частині запровадження роботодавцем змін істотних умов праці ОСОБА_1 в частині встановлення неповного робочого часу без змін в організації виробництва і праці, є якнайменше передчасним, оскільки ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1», було оскаржено результати перевірки Південного міжрегіонального управління державної служби з питань праці, та наразі справа перебуває на розгляді в суді апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення, пославшись на норми ч.1 ст.21, ст.22 Закону України «Про оплату праці», ч.ч.1,2 ст.94, ч.4 ст.97 КЗпП України самостійно нарахував та стягнув з відповідача ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1», на користь позивача премію (додаткову заробітну плату) в сумі 14 609 грн. 67 коп. за липень 2023 року, хоча жодна з наведених норм законодавства не передбачає права суду самостійно на свій розсуд нараховувати та стягувати премію у подібних правовідносинах.

Керуючись договірними умовами оплати праці ОСОБА_1 (7 700 грн. на місяць згідно зі штатним розписом) та фактично відпрацьованого часу ОСОБА_1 , виходячи з норм ст.3-1 Закону України «Про оплату праці», ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік», нарахування та оплата заробітної плати ОСОБА_1 за липень 2023 року в сумі 7 333 грн. 33 коп. (із врахуванням неявки впродовж 1 робочого дня) повністю відповідає договірним умовам з ОСОБА_1 . Таким чином, жодних фактів не виплати заробітної плати ОСОБА_1 на умовах, визначених трудовим договором судом не встановлено та документально не підтверджено.

Позивачем ОСОБА_1 , від імені якої дії її представник - адвокат Капінус А.А., подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними. Крім того, у відзиві зазначено, що позивачем будуть подані документи щодо розміру понесених витрат на правничу допомогу в сумі 10 000 грн. у строки передбачені ч.8 ст.141 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судове рішення в оскаржуваній частині таким вимогам відповідає не в повному обсязі.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що наказом директора підприємства ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» №7-к від 20 березня 2023 року «Про прийняття на роботу Лариси Ковтун» прийнято позивача ОСОБА_1 на посаду лікаря загальної практики сімейного лікаря з 22 березня 2023 року (том 1 а.с.137).

Наказом директора підприємства ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» за №23-к від 27 липня 2023 року «Про повідомлення працівника щодо зміни істотних умов праці» у зв`язку зі зменшення обсягів роботи, викликаних зменшенням попиту населення, та з метою раціонального використання коштів товариства доручено заступнику директора з адміністративних питань підготувати й вручити під підпис персональне письмове повідомлення працівнику ОСОБА_1 про зміну істотних умов праці на переведення на неповний робочий день, не перевищуючи 10 годинний робочий тиждень з 01 серпня 2023 року (том 1 а.с.140).

Повідомленням директора підприємства ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» про зміну істотних умов праці від 31 липня 2023 року ОСОБА_1 попереджено про зміну з 01 серпня 2023 року істотних умов праці: переведення на неповний робочий день, не перевищуючи 10 годинний робочий тиждень. Повідомлення містить примітку про те, що ОСОБА_2 не погоджується зі змінами умов праці так як вона не була попереджена за 2 місяці (том 1 а.с.141).

Відповідно до наказу директора підприємства ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» за №32-к від 09 жовтня 2023 року «Про звільнення» було звільнено ОСОБА_1 лікаря загальної практики сімейного лікаря, 09 жовтня 2023 року у зв`язку із відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці на підставі п.6 ст.36 КЗпП України.

В наказі зазначено, що від запропонованого переводу на неповний робочий день, не перевищуючи 10 годинний робочий тиждень, ОСОБА_1 відмовилась. Також є відмітка, що копію трудової книжки позивач отримала 13 жовтня 2023 року (том 1 а.с.139).

З акту Південного міжрегіонального управління державної служби з питань праці №ПД/ХС/21884/058 від 17 листопада 2023 року, складеного за результатами проведення планового (позапланового) державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сферах праці ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1», вбачається, що були виявленні порушення вимог ч.2 ст.3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а саме було встановлено, що у ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» не відбулись зміни в організації виробництва і праці й відповідно роботодавцем неправомірно змінено істотні умови праці ОСОБА_1 без дотримання умов визначених законодавством. Крім того було виявлено порушення ч.1 ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а саме працівнику ОСОБА_1 не виплачується заробітна плата на умовах визначених трудовим договором. Нараховано заробітну плату згідно розрахункової відомості за липень 2023 року в розмірі 7 333 грн. 33 коп., з них оклад 7 333 грн. 33 коп., місячна премія відсутня. Підприємством до перевірки не надано жодного документу первинного обліку згідно якого проводиться нарахування премії працівникам. Також не надано розпорядчого документу для підтвердження підстави щодо позбавлення ОСОБА_1 премії в липні 2023 року (том 1 а.с.103-115).

На підставі вищевказаного акту Південним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці видано припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю №ПД/ХС/21884/058 (том 1 а.с.116-117).

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п.6 ст.36 цього Кодексу (ч.ч.3,4 ст.32 КЗпП України).

Підставою припинення трудового договору, зокрема, є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці (п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України).

У постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року в справі №6-2748цс15 вказано, що згідно з п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. Пунктами третім та четвертим ст.32 КЗпП України передбачено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п.6 ст.36 цього Кодексу.

Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

З аналізу норм ч.3 ст.32 КЗпП України слідує, що у разі, коли роботодавець лише за умов зміни в організації виробництва та праці планує змінити систему та розмір оплати праці, пільг, режиму роботи, встановити або скасувати неповний робочий час, суміщення професій, зміну розрядів або найменування посад, він має попередити працівника про це не пізніше, ніж за два місяці. Попереджаючи працівника про таку зміну істотних умов праці, роботодавець має чітко зазначити, які саме істотні умови праці зміняться, оскільки саме конкретизація змін істотних умов праці у попередженні дає змогу працівнику свідомо вирішити для себе питання, чи має він намір продовжувати дію трудового договору з конкретним працедавцем.

Попередження - це пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці.

Частиною 4 статті 32 КЗпП України передбачено, що у випадку, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п.6 ст.36 цього Кодексу.

Припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці, які не супроводжуються скороченням чисельності чи штату працівників.

Зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Зміна істотних умов праці, передбачена ч.3 ст.32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна зміні в організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників, звільнення у зв`язку з чим може мати місце на підставі п.1 ч.1 ст. 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Тобто при зміні істотних умов праці, посада, яку обіймає працівник, залишається у штатному розписі, але змінюються умови трудового договору - система та розмір оплати праці, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад без зміни трудової функції, тощо, тобто зміни, які ведуть до звуження чи розширення трудової функції працівника за укладеним з ним трудовим договором, дія якого продовжується.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №601/1513/18 (провадження №61-2741св19), від 02 жовтня 2019 року у справі №752/346/18 (провадження №61-13072св19), 25 січня 2023 року у справа №455/1378/18 (провадження №61-7964св22).

У пункті 2 Глава XIX Прикінцеві положення КЗпП України передбачено, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

У період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених ч.3 ст.32 та ст.103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов (ч.2 ст.3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2023 року у справі №212/2542/22 (провадження №61-162св23) вказано, що за пунктом 2 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України (який є чинним з 24 березня 2022 року) під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2136-ІХ (який набрав чинності з 24 березня 2022 року) (далі - Закон України №2136-ІХ) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43,44 Конституції України. За частиною другою статті 3 Закону України №2136-ІХ у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. Цей Закон діє у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (п.3 Прикінцевих положень ЗаконуУкраїни №2136-ІХ).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі №761/11887/15-ц (провадження №61-15506сво18) зроблено висновок, що звільнення працівника на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку із його відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці не можна відносити ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Зазначена підстава припинення трудового договору є окремою самостійною підставою для припинення трудового договору, яка обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору. Підставою для звільнення працівника за п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України є його відмова від продовження роботи в нових умовах праці після спливу двомісячного строку з часу ознайомлення з відповідним повідомленням.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що звільнення позивача із посади на підставі положень п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України здійснено з порушенням приписів КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, оскільки відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що на підприємстві відбулися зміни в організації виробництва та праці, що є підставою для зміни істотних умов праці (зокрема: наказ (розпорядження) роботодавця, тобто організаційний наказ, який обґрунтовує зміни в організації істотних умов праці та наказ про введення таких нових умов; зміни до штатного розпису чи зміни у трудовому договорі (в частині графіку роботи чи режиму)). Разом з тим, зменшення попиту населення та раціональне використання коштів товариства, як зазначено в наказі від 27 липня 2023 року за №23-к, не може розцінюватись як зміни в організації в виробництві.

За такого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині поновлення позивача на посаді, оскільки правових підстав для звільнення ОСОБА_3 на підставі положень п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України у відповідача не було.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновком районного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення заробітної плати (премії) за липень 2023 року.

Так, із аналізу норм КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» вбачається, що премія не є основною, постійною виплатою, а визначається як додаткова заробітна плата, яка виплачується за підсумками роботи працівника за відповідний період.

Відповідно до Положення про систему оплати праці та структуру заробітної плати працівників ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» слідує, що фонд оплати праці працівників складається з основної та додаткової заробітної плати. Розмір основної і додаткової заробітної плати працівника залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його роботи та господарської діяльності підприємства. До фонду додаткової заробітної плати входять доплати до посадових окладів, зокрема премії. Підставами для застосування премії є: складність і напруженість в роботі; за досягнення показників ефективності для лікарів; за інтенсивність та особливий характер роботи.

Отже, враховуючи ту обставину, що відповідно до вищевказаного Положення про систему оплати праці та структуру заробітної плати працівників ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» саме відповідач (директор товариства) визначає розміри оплати праці, у тому числі доплати до посадових окладів, то відсутні підстави вважати, що ненарахування премії позивачу за липень 2023 року є порушенням трудового законодавства та відповідно підставою для стягнення такої суми за судовим рішенням.

Враховуючи вищевказане, та оскільки суд першої інстанції був іншої думки і задовольнив позовні вимоги в цій частині, то вказане слід привести в дію рішенням апеляційної інстанції, за яким рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 вересня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заробітної плати за липень 2023 року скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

За вказаних обставин, підляґає відповідно корегуванню і розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до вимог ч.ч.1-3 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 року в справі №501/2316/15-ц (провадження № 61-37956св18) вказано, що: статтею 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта).

Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №9901/407/19 вказано, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

При цьому, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків).

Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі №359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі №523/14396/19.

За такого, середньоденна заробітна плата позивача буде складатиме 855 грн. 22 коп. (35 919 грн. 24 (заробіток за два останні місяці, що передували звільненню /42 (виходячи з відпрацьованих позивачем робочих днів у червні та липні 2023 року (22+20=42 дня).

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу буде становити 431 886 грн. 10 коп. (855 грн. 22 коп. х 505 робочих днів за період вимушеного прогулу з 10 жовтня 2023 року по 12 вересня 2025 року).

За такого, судове рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 вересня 2025 року в частині стягнення з ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід змінити, зменшивши розмір стягнення з 607 540 грн. 25 коп. до 431 866 грн. 10 коп.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, з посиланням на те, що суд першої інстанції відкривши загальне позовне провадження у даній справі №490/10970/23, фактично розглянув справу та постановив оскаржуване рішення від 12 вересня 2025 року у підготовчому провадженні без розгляду справи по суті, чим порушив норми ст.189, ст.200, ст.209 ЦПК України, то такі доводи є помилковими, оскільки 05 червня 2025 року протокольною ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва ухвалено про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті на 21 липня 2025 року.

За результатами розгляду справи колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

В силу ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу відповідача задоволено частково, то враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 5 529 грн. 86 коп. судового збору за розгляд справи та на користь позивача 29 498 грн. 20 коп. витрати на професійну правничу допомогу, з врахуванням розміру задоволених та відхилених вимог.

За такого, рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 вересня 2025 року в частині стягнення з ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на користь держави судового бору та на користь позивача ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу здійснену в суді першої інстанції слід змінити, зменшивши розмір стягнення з відповідача на користь держави судового збору з 7 286 грн. 60 коп. до 5 529 грн. 86 коп. та зменшивши розмір стягнення з ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на користь ОСОБА_1 судових витрат по сплаті витрат на професійну правничу допомогу з 41 500 грн. до 29 498 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 вересня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заробітної плати за липень 2023 року скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» про стягнення заборгованості по заробітній платі відмовити.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 вересня 2025 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, зменшивши розмір стягнення з 607 540 (шістсот сім тисяч п`ятсот сорок) грн. 25 коп. до 431 866 (чотириста тридцять одна тисяча вісімсот шістдесят шість) грн. 10 коп.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 вересня 2025 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на користь держави судового бору змінити, зменшивши розмір стягнення з 7 286 (сім тисяч двісті вісімдесят шість) грн. 60 коп. до 5 529 (п`ять тисяч п`ятсот двадцять дев`ять) грн. 86 коп.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 вересня 2025 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1» на користь ОСОБА_1 судових витрат по сплаті витрат на професійну правничу допомогу змінити, зменшивши розмір стягнення з 41 500 (сорок одна тисяча п`ятсот) грн. до 29 498 (двадцять дев`ять тисяч чотириста дев`яносто вісім) грн. 20 коп.

В іншій частині рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення

складено 26 січня 2026 року