Провадження № 2/127/5481/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

за участі секретаря судового засідання Коровай А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в порядку спрощеного провадження із викликом (повідомленням) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНПРОМ МАРКЕТ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики №75694945 від 19 липня 2021 року у загальному розмірі 20 328,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.07.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем було укладено договір позики №75694945 в електронній формі, відповідно до умов якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 6 000,00 грн строком на 30 днів зі сплатою процентів за користування позикою у розмірі 1,99 % на день.

Зазначений договір укладено шляхом використання електронного підпису позичальника у вигляді одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам законодавства України у сфері електронної комерції. Позивач посилається на те, що відповідач був належним чином ідентифікований, а укладення договору відбулося після проходження процедури реєстрації, підтвердження персональних даних та акцепту умов договору.

На виконання умов договору позикодавцем було перераховано грошові кошти у сумі 6 000,00 грн на платіжну картку відповідача через платіжну установу, що підтверджується відповідними платіжними документами та довідками.

Позивач зазначає, що відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, грошові кошти у встановлений строк не повернув, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на момент звернення до суду становить 20 328,00 грн, з яких 6 000,00 грн основна сума боргу, 14 328,00 грн нараховані проценти.

Також позивач зазначає, що право вимоги за вказаним договором позики неодноразово відступалося. Зокрема, 21.12.2021 року між первісним кредитором та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» укладено договір факторингу, за яким останнє набуло право вимоги до відповідача. У подальшому, 31.03.2023 року між ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» укладено договір факторингу №310323-ФМ, на підставі якого позивач набув право грошової вимоги до відповідача за вказаним договором позики.

Відповідно до витягу з реєстру прав вимог, позивач набув право вимоги до відповідача у повному обсязі заборгованості.

Позивач також вказує, що відповідач не здійснив жодного платежу на погашення заборгованості, у зв`язку з чим остання підлягає стягненню у судовому порядку.

Крім того, позивачем заявлено клопотання про витребування доказів у банківській установі з метою підтвердження факту зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача, посилаючись на неможливість самостійного отримання такої інформації у зв`язку з режимом банківської таємниці.

Позивач просить суд розглянути справу у порядку спрощеного позовного провадження без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, а також стягнути з відповідача судові витрати, зокрема судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02.09.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін, з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив.

Відповідач ОСОБА_1 подав до суду заяву про часткове визнання позовних вимог, у якій зазначив, що позивач просить стягнути з нього заборгованість у загальному розмірі 20 328,00 грн, з яких: 6 000,00 грн основна сума боргу, 14 328,00 грн заборгованість за відсотками. Водночас відповідач вказав, що відповідно до умов договору позики строк користування кредитними коштами становив 30 днів, а саме з 19.07.2021 року по 19.08.2021 року, у зв`язку з чим нарахування відсотків можливе лише в межах зазначеного строку кредитування. Відповідач заперечив проти нарахування відсотків за період після 19.08.2021 року, зокрема до 03.08.2025 року, посилаючись на те, що такі нарахування є незаконними та безпідставними. На обґрунтування своєї позиції відповідач послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, щодо неможливості нарахування процентів за користування кредитом поза межами строку кредитування.

У своїй заяві відповідач зазначив, що після спливу строку кредитування позичальник не отримує від кредитора відповідного блага у вигляді користування коштами, а відтак не повинен сплачувати проценти за такий період відповідно до статті 1048 ЦК України. Також відповідач вказав, що очікування кредитодавця щодо сплати процентів поза межами строку дії договору виходять за межі прав та обов`язків сторін.

Відповідач зазначив, що за період з 19.07.2021 року по 19.08.2021 року сума нарахованих відсотків становить 3 701,40 грн, яку він визнає такою, що підлягає стягненню.

Таким чином, відповідач визнав позовні вимоги частково, а саме у частині стягнення 6 000,00 грн основного боргу та 3 701,40 грн відсотків, а в іншій частині позовних вимог заперечив та просив суд відмовити у їх задоволенні.

Крім того, відповідач заявив про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення відсотків, нарахованих поза межами строку кредитування.

Враховуючи викладене, представник відповідача просив суд задовольнити позов частково у межах визнаних ним вимог, а в іншій частині відмовити.

Представник позивача подав до суду відповідь на відзив відповідача, у якій зазначив, що 09.03.2026 року ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» отримало відзив на позовну заяву, надісланий представником відповідача засобами поштового зв`язку.

Ознайомившись із доводами відзиву, позивач вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, та зазначає про їх необґрунтованість.

У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що відповідно до умов договору позики №75694945 від 19.07.2021 року, а також Правил надання грошових коштів у позику, позичальник до укладення договору був належним чином ознайомлений із його умовами, зокрема щодо порядку нарахування процентів, пролонгації строку користування позикою та наслідків невиконання зобов`язань.

Позивач наголошує, що вказані Правила є публічною офертою у розумінні норм цивільного законодавства та визначають усі істотні умови кредитування. Згідно з їх положеннями, у разі несвоєчасного повернення позики кредитор має право нараховувати проценти за кожний день прострочення, але не більше ніж за 90 календарних днів, при цьому такі проценти не є штрафними санкціями.

Позивач зазначає, що укладаючи договір позики, відповідач погодився з можливістю пролонгації строку користування позикою, у тому числі автоматичної, а також із порядком нарахування процентів у разі порушення строків виконання зобов`язань.

Крім того, представник позивача вказує, що зобов`язання за договором не припиняються із закінченням строку його дії, а існують до моменту їх належного виконання, що узгоджується з положеннями цивільного законодавства та правовими висновками Верховного Суду.

Позивач також звертає увагу суду на те, що нарахування процентів здійснювалося відповідно до умов договору та в межах передбачених правил, а заявлена до стягнення сума заборгованості сформована без застосування підвищеної процентної ставки за понадстрокове користування позикою, що свідчить про помірність заявлених вимог.

Щодо доводів відповідача про необґрунтованість розміру заборгованості, позивач зазначає, що відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на їх підтвердження, зокрема контррозрахунку заборгованості, у зв`язку з чим такі доводи ґрунтуються виключно на припущеннях.

З огляду на викладене, представник позивача просив суд розглянути справу за його відсутності та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник позивача просив розглядати справи у його відсутність, позов підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідно до п. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. 526, 527, 530, 536, 610, 611, 625, 629, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп//2003).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або тож кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, письмові докази, подані сторонами, а також пояснення, викладені у позовній заяві, відзиві та відповіді на відзив, оцінивши їх у сукупності відповідно до вимог ст. 7681, 89 ЦПК України, встановив наступні фактичні обставини та дійшов відповідних правових висновків.

Судом встановлено, що 19.07.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики №75694945, який оформлено в електронній формі.

Відповідно до умов вказаного договору позики позичальнику було надано грошові кошти у розмірі 6 000,00 грн строком на 30 календарних днів, тобто до 19.08.2021 року, зі сплатою процентів за користування позикою у розмірі 1,99 % на день.

Факт укладення договору підтверджується його текстом, умовами підписання за допомогою одноразового ідентифікатора, довідкою про ідентифікацію позичальника, а також матеріалами справи, які містять відомості про електронну комерційну процедуру укладення правочину.

Суд виходить з того, що відповідно до ст. 205, 207 ЦК України правочин може вчинятися в електронній формі, а електронний підпис (у тому числі одноразовий ідентифікатор) є належним засобом ідентифікації сторони правочину. Крім того, згідно із Законом України «Про електронну комерцію» електронний договір прирівнюється до письмового договору та має таку ж юридичну силу.

Отже, суд дійшов висновку, що договір позики №75694945 є належним і дійсним правочином, який породив цивільно-правові зобов`язання між сторонами.

На виконання умов договору позики первісним кредитором було здійснено перерахування грошових коштів у сумі 6 000,00 грн на платіжну картку відповідача через платіжну установу.

На виконання ухвали суду від 02.03.2025 року АТ КБ «Приват Банк» () надало суду витребувані докази, а саме інформацію щодо належності відповідачу карткового рахунку № НОМЕР_1 та виписку за вказаним рахунком за період з 19.07.2021 року по 22.07.2021 року.

З наданої банківської виписки вбачається, що зазначений картковий рахунок належить відповідачу та використовувався ним, а також підтверджується факт зарахування грошових коштів у спірний період.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 60, 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відомості щодо банківських рахунків клієнтів та операцій за ними становлять банківську таємницю, а їх розкриття можливе виключно на підставі рішення суду.

Надані банком документи є належними та допустимими доказами у розумінні ст. 76, 77 ЦПК України, а також первинними документами, які підтверджують факт руху грошових коштів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що факт надання відповідачу кредитних коштів у сумі 6 000,00 грн є доведеним належними, допустимими та взаємопов`язаними доказами, наявними у матеріалах справи.

Відповідач доказів повернення отриманих коштів або сплати процентів не надав, що відповідно до ст. 81 ЦПК України свідчить про недоведеність виконання ним своїх зобов`язань.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а згідно зі ст. 610, 612 ЦК України порушення зобов`язання має місце у разі його невиконання або неналежного виконання.

Судом встановлено, що право вимоги за договором позики №75694945 перейшло від первісного кредитора до ТОВ «Фінансова компанія управління активами» на підставі договору факторингу від 21.12.2021 року, а в подальшому до ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» на підставі договору факторингу №310323-ФМ від 31.03.2023 року.

Відповідно до ст. 512, 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у тому обсязі та на умовах, що існували на момент переходу права вимоги.

Належність позивача як нового кредитора підтверджується витягами з реєстрів прав вимог, договорами факторингу та доданими до матеріалів справи актами приймання-передачі.

Отже, позивач є належним кредитором у спірних правовідносинах та має право вимагати виконання зобов`язання у судовому порядку.

Щодо розміру заявленої заборгованості суд зазначає наступне.

Позивачем заявлено до стягнення 20 328,00 грн, з яких 6 000,00 грн становить основний борг, 14 328,00 грн проценти за користування позикою.

Відповідач подав заяву про часткове визнання позову, в якій визнав 6 000,00 грн основного боргу та 3 701,40 грн процентів, заперечуючи проти нарахування процентів поза межами строку кредитування.

Оцінюючи доводи сторін щодо правової природи процентів та періоду їх нарахування, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України проценти є платою за користування позикою, яка нараховується за час фактичного користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором або законом.

Строк користування позикою, встановлений договором, становив 30 календарних днів та закінчився 19.08.2021 року. Саме в межах цього періоду у позичальника існувало право користування грошовими коштами на умовах договору.

Після спливу визначеного договором строку користування позикою правова природа зобов`язання змінюється: позичальник зобов`язаний повернути отримані кошти, а правовідносини щодо користування кредитом як таким припиняються.

Вказаний підхід узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.04.2023 року у справі №910/4518/16, відповідно до якої проценти як плата за користування кредитом можуть нараховуватися виключно в межах строку кредитування, оскільки після його спливу відсутня правова підстава для подальшого нарахування плати за користування коштами у порядку ст. 1048 ЦК України.

Разом з тим, після спливу строку виконання зобов`язання кредитор не позбавлений права на застосування механізму відповідальності, передбаченого ст. 625 ЦК України, однак такі вимоги позивачем у даній справі не заявлялись.

Суд критично оцінює доводи позивача, викладені у відповіді на відзив, про можливість нарахування процентів за понадстрокове користування позикою, оскільки такі доводи фактично спрямовані на продовження дії процентної ставки поза межами строку кредитування, що суперечить правовій природі процентів як плати за користування коштами.

Посилання позивача на умови договору та внутрішні правила кредитування суд оцінює як такі, що не можуть змінювати імперативну природу норм цивільного законодавства щодо строкового характеру процентів за користування позикою.

Разом з тим суд враховує, що відповідач визнав суму процентів у розмірі 3 701,40 грн, нараховану у межах строку кредитування, що додатково свідчить про узгодженість цієї частини вимог із фактичними обставинами справи та умовами договору.

Щодо доводів відповідача про сплив позовної давності суд зазначає, що такі доводи не знайшли свого підтвердження, оскільки заявлені вимоги в частині, яка підлягає задоволенню, не виходять за межі строків позовної давності, встановлених ЦК України.

Оцінюючи доводи сторін у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, а саме у частині стягнення 6 000,00 грн основного боргу та 3 701,40 грн процентів, тоді як у решті позовних вимог слід відмовити як необґрунтованих.

При подачі позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 2422,40 грн. 00 коп., ціна позову становила 20 328 грн. 00 коп., позов задоволено на суму 9 701 грн. 40 коп., тобто на 47,74% (9701,40 х 100 : 20328,00), а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 1 156 гривень 59 копійок (2422,40 х 47,74%) судового збору.

Щодо вимоги про стягнення з позивача на користь позивача суми коштів за отримання правової допомоги у розмірі 3 500 грн., суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та адвокатом Ткаченко ЮО. 01.11.2024 року було укладено угоду про надання правової допомоги № 01-11/24 та відповідно до акту №15-П від 26.06.2025 року про приймання-передачі наданої правничої допомоги за Договором про надання правової допомоги № 01-11/24, вартість за надання адвокатом правничої допомоги становить 3 500 грн. 00 коп.

Суд вважає, з огляду на те, що позовні вимоги до відповідача було задоволено частково, оформлення, як мінімум одного процесуального документу, (вивчення документів, написання позову та клопотань та не беручи участь у судових засіданнях), заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката у цьому випадку є завищеним і не співмірним із складністю справи та обсягом виконаних робіт (наданих послуг), а також часом, витраченим на виконання цих робіт (послуг).

Так, за наслідками розгляду спору позовні вимоги позивача задоволено частково, тому витрати відповідача на професійну правничу допомогу адвоката покладаються на сторони пропорційно, а тому з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» підлягає стягненню витрати понесення на правничу допомогу пропорційно до відмовлених позовних вимог, а саме 1 670 гривень 90 копійок (3500 х 47,74%).

Також суд зауважує, що суд ухвалював рішення за відсутності учасників справи. Відповідно до положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

На відповідне застосування вказаних положень також звернула увагу Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 5 вересня 2022 року в справі №1519/2-5034/11.

Керуючись ст.12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 211, 223, 263,265, 285,289 ЦПК України, ст. 11, 16, 215, 216, 509, 525, 526, 530, 546, 610, 625, 629, 638, 639, 1052, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про електронну комерцію», суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ» заборгованість за договором позики №75694945 від 19.07.2021 року у розмірі 9 701 (дев`ять тисяч сімсот одна) грн 40 коп., з яких: 6 000 (шість тисяч) грн 00 коп. основна сума боргу; 3 701 (три тисячі сімсот одна) грн 40 коп. проценти за користування позикою.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ» судовий збір у розмірі 1156 (одна тисяча сто п`ятдесят шість) грн 59 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 670 (одна тисяча шістсот сімдесят) грн 90 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНПРОМ МАРКЕТ», , місцезнаходження юридичної особи: 08205, м. Ірпінь, вул. Стельмаха Михайла, буд. 9 А, офіс 204.

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду складено 13.04.2026.

Суддя: