печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року

Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі - Романенко Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в спрощеному позовному провадженні цивільну справу №757/40578/25-ц за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 (далі по тексту рішення - позивач) звернувся до суду із позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі по тексту рішення - відповідач) про відшкодування моральної шкоди.

Так, з обґрунтувань позовної заяви вбачається, що позивач звертався до відповідача з метою отримання статусу ветерана органів внутрішніх справ та видачі посвідчення ветерана органів внутрішніх справ, однак відповідачем не було належним чином розглянуто звернення позивача та в подальшому видано посвідчення з порушенням норм законодавства, що стало підставою для звернення позивача за захистом своїх прав та інтересів до суду.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року у справі № 580/2659/23, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.12.2023 року було визнано протравною бездіяльність відповідача щодо розгляду заяви ОСОБА_1 та зобов`язано вчинити дії.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 10 травня 2024 року у справі № 580/2352/24, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.01.2025 року визнано протиправним рішення відповідача щодо внесення до виданого позивачу посвідчення ветеран ОВС серії НОМЕР_1 від 12.01.2024 року запису кульковою ручкою «рішення суду» та зобов`язано вчинити дії.

Таким чином, позивач вказує, що систематичні протиправні дії відповідача призвели до страждань позивача, відчуття приниження, меншовартості перед іншими ветеранами ОВС, що викликало у позивача негативні переживання, стан постійної нескінченної психоемоційної напруги, тривожні очікування, важкість виконання повсякденних обов`язків по догляду за хворою дружиною, знижений і нестійкий настрій, нервозність, дратівливість, порушення сну, хвилювання за майбутній стан здоров`я.

Відтак, позивач звернувся до суду та просить:

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

28.08.2025 ухвалою Печерського районного суду міста Києва було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін.

23.09.2025 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву. в якому зазначено, що заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінив у 50 000 грн., останній, у відповідності до вимог статті 77, частини 2 статті 83 ЦПК України, мав обов`язок при зверненні до суду надати докази, як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди та наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Між тим, позивачем, окрім рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 16.06.2023 у справі № 580/2659/23, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.12.2023, та рішення цього ж суду від 10.05.2024 у справі № 580/2352/24, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.01.2025, не надано жодного доказу на підтвердження заявлених ним вимог, зокрема, щодо отриманих моральних страждань.

При цьому, право на отримання статусу «Ветеран органів внутрішніх справ» було встановлено позивачу в судовому порядку та при розгляді справ МВС України, як сторона у справі, користувалась процесуальними правами, визначеними законодавством, в тому числі і на оскарження судових рішень в апеляційному порядку. Більш того, МВС України своєчасно та в добровільному порядку виконувало вищезазначені судові рішення, які набрали законної сили.

За вказаних обставин, ухвалені Черкаським окружним адміністративним судом рішення від 16.06.2023 у справі № 580/2659/23 та від 10.05.2024 у справі № 580/2352/24 є достатньою сатисфакцією, оскільки повністю відновлюють права та інтереси позивача, підтверджуючи його статус та здійснюючи правовий захист зі сторони Держави.

Таким чином, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

01.01.2025 позивачем було подано відповідь на відзив, в якій останній не погоджувався з доводами представника відповідача.

Позивач в судове не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Разом з цим, у матеріалах справи наявна заява від позивача про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судове засідання з`явилась, подала заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, підтримала позицію викладену у відзиві.

На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, судовим розглядом встановлено, що позивач звернувся з заявою до відповідача з проханням визнати за ним право на отримання статусу ветерана органів внутрішніх справ відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» (далі по тексту рішення - «Закон № 203/98-ВР») та відповідно до процедури направив пакет необхідних документів для отримання статусу ветерана органів внутрішніх справ до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Черкаській області», яка здійснивши перевірку наданих документів, направила їх на розгляд для прийняття рішення по встановленню відповідного статусу до відповідача.

Разом з цим, зазначено, що відповідач, без відповідної процедури розгляду заяви позивача, передбаченої чинним законодавством України та доданих до неї документів, протиправно та безпідставно повернув ці матеріали без їх належної реалізації до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Черкаській області», при цьому, всупереч чинному законодавству України, не надав позивачу ніякої відповіді, проігнорувавши його заяву. І тільки згодом, через певний проміжок часу, Державна установа «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Черкаській області» листом повідомила позивача про повернення документів відповідачем без реалізації, що стало причиною зверненню позивача до суду.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року у справі № 580/2659/23, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.12.2023 року було визнано протиправною бездіяльність відповідача, щодо розгляду заяви позивача про встановлення йому статусу ветерана органів внутрішніх справ, та зобов`язано відповідача розглянути заяву позивача, щодо визнання його ветераном органів внутрішніх справ.

Таким чином, на думку позивача, протиправною бездіяльністю відповідача, щодо відмови у розгляді заяви позивача про встановлення йому статусу ветерана органів внутрішніх справ, йому було завдано моральну шкоду.

Крім того, позивач стверджує, що, на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 16.06.2023 року у справі № 580/2659/23, йому відповідачем був встановлений статус «Ветерана органів внутрішніх справ» та виготовлено відповідне посвідчення серії НОМЕР_1 від 12.01.2024 року, та, згідно до процедури 07.02.2024 року, вручено працівниками Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Черкаській області» в приміщенні даної установи в м. Черкаси та нагрудний знак.

Разом з цим, при детальному ознайомленні з виданим посвідченням, позивачем виявивлено, що посвідчення не відповідає вимогам, передбаченими постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2002 року № 742 (далі ПКМУ №742), «Про порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран органів внутрішніх справ».

Виявивши таку невідповідність нормативно-правовим актам в отриманому посвідченні, протиправну дописку в офіційному документів, 08.02.2023 позивач звернувся з заявою до відповідача, однак 01.03.2023 року на адресу позивача надійшли відповіді на заяву від відповідача та Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Черкаській області», в яких було вказано, що відповідна дописка в посвідченні серії НОМЕР_1 від 12.01.2024 року була зроблена законно, відповідно до судового рішення.

Таким чином, позивач, вважаючи, що відповідач порушив його права, був вимушений для захисту своїх прав звернутись до суду.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 10 травня 2024 року у справі № 580/2352/24, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.01.2025 року визнано протиправним рішення відповідача щодо внесення до виданого позивачу посвідчення ветеран ОВС серії НОМЕР_1 від 12.01.2024 року запису кульковою ручкою «рішення суду» та зобов`язано відповідача видати позивачу нове посвідчення ветерана ОВС відповідно до вимог постанови КМУ від 01.06.2002 №742, замість раніше виданого посвідчення ветерана органів внутрішніх справ серії НОМЕР_1 від 12.01.2024 року, без внесення до нього запису кульковою ручкою «рішення суду».

Враховуючи зазначене, на думку позивача, відповідач своїми системними протиправними діями, завдав ОСОБА_1 страждань, відчуття приниження, меншовартості перед іншими ветеранами органів внутрішніх справ, що викликало у позивача негативні переживання, стан постійної нескінченної психоемоційної напруги, тривожні очікування, важкість виконання повсякденних обов`язків по догляду за хворою дружиною, знижений і нестійкий настрій, нервозність, дратівливість, порушення сну, хвилювання за майбутній стан здоров`я.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд:

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

Дослідивши матеріали справи та позиції сторін, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом чи/або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відшкодування моральної шкоди - це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загально соціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення у неї негативних психічних станів і процесів, викликаних приниженням її гідності внаслідок цього порушення

Право на відшкодування моральної шкоди закріплено і в Конституції України, згідно з якою громадяни мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди: завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням недостовірної інформації про громадянина та членів його сім`ї; завданої громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади; завданої безпідставним засудженням громадян; завданої фізичним і юридичним особам актами і діями, які визнані Конституцією Судом неконституційними.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду.

Виходячи з аналізу ст. 1167 ЦК України, зобов`язання з відшкодування моральної шкоди виникає за наявності: моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювана шкоди; причинного зв`язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; вини заподіювана шкоди.

Відповідно до положень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду.

Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту.

Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправні діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому, суд з`ясовує факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрати немайнового характеру.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки, що призвела до заподіяння шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

При цьому, на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).

Із зазначених правових норм убачається, що для наявності деліктної відповідальності органу державної влади необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювана шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювана. Перераховані складові для деліктних зобов`язань є обов`язковими.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обовязковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причиннии зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками) зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювана, а викликана якимись іншими обставинами.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди.

Вищевказані висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 по справі №915/1015/16 від 25.06.2018 по справі № 916/1991/17 від 12.06.2018 по справі № 908/999/17.

Верховний Суд у постанові від 12.09.2018 у справі №335/11779/16-ц зазначив, що «сама лише, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності».

Відтак, позивач, звертаючись до суду, повинен довести факт заподіяння шкоди та надати докази встановлення такого порушення, що спричинило шкоду останньому та причинно-наслідковий звязок. Тобто, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку та підтверджуватись відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, або рішенням уповноважених посадових осіб органу державної влади, яке матиме преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди.

Суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Суд наголошує, що, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Так, з врахуванням зазначеного, керуючись ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Так, позивач, посилаючись на завдання шкоди, вказує, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року у справі № 580/2659/23, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.12.2023 року було визнано протравною бездіяльність відповідача щодо розгляду заяви ОСОБА_1 та зобов`язано вчинити дії.

Крім того, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 10 травня 2024 року у справі № 580/2352/24, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.01.2025 року визнано протиправним рішення відповідача щодо внесення до виданого позивачу посвідчення ветеран ОВС серії НОМЕР_1 від 12.01.2024 року запису кульковою ручкою «рішення суду» та зобов`язано вчинити дії.

Тобто, станом на день розгляду справи, наявні встановлені факти порушення прав позивача, що підтверджується рішеннями суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 3 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), від 8 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

Таким чином, суд вважає, що обставини, встановленні вище зазначеними рішеннями та сам судовий процес щодо оскарження дій відповідача, на думку суду, негативно вплинули на психологічний стан позивача.

Також наявність судових рішеь, які набрали законної сили, підтверджує завдання шкоди позивачу та обставин, на які він посилається, оскільки є встановлені факти, які мають преюдиційне значення.

Відтак, суд, дослідивши обставини справи та докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що позивачем доведено факт завдання моральної шкоди, а тому суд приходить до висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди, визначивши її розмір відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих потерпілому, враховуючи вимоги розумності і справедливості.

З врахуванням зазначеного, суд вважає, що достатньою сатисфакцією буде стягнення з відповідача на користь позивача у якості компенсації моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

Такий розмір моральної шкоди, на переконання суду, є розумним та справедливим, а тому суд задовольняє позовні вимоги частково.

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У пунктах 46,48,51,53,54 рішення від 15.10.2009 р. у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, щовід особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції», N 8415/02, п. 19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання.Суд вважає, що заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Суд повторює, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції», від 19 березня 1997 року, п. 40). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «ІммобільяреСаффі проти Італії», N 22774/93, п. 66). Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції (див. рішення у справі «Бурдовпроти Росії» N 59498/00, ECHR 2002-III). Суд також повторює, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (див. рішення у справі Войтенка; рішення у справі «Ромашов проти України», N 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі «Дубенко проти України» N 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі «Козачек проти України»N 29508/04, від 7 грудня 2006 року). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (див. рішення у справі «Шмалько проти України» N 60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі «Сокур проти України» N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» N 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи відповідача щодо необгрунтованості та недоведеності позовних вимог позивачем, оскільки обставини на які посилається відповідач були предметом дослідження.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21) зазначено, що:«кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку».

Таким чином, суд прийшов до висновку про стягнення моральної шкоди на користь позивача з державного бюджету у розмірі 5 000, 00 грн., що узгоджується з зазначеною практикою Верховного Суду,

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч.2 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а відтак судові витрати компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 23, 1166, 1174, ЦК України ст. 12,141,81, 263,264,273 ЦПК України , суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

В іншій частині вимог - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , РНКОПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Міністерство внутрішніх справ України, адреса: 01024, м. Київ, вул. Богомольця, 10, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено та проголошено 16.03.2026.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА