Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/3441/24
Провадження № 2/376/148/2026
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року Сквирський районний суд Київської області у складі:

Головуючого судді Коваленка О.М.,

за участю секретаря Таранчук В. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом.

В обґрунтування позову позивач вказала, що 13.01.2016 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. У шлюбі у сторін народилися діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 19.03.2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

За час шлюбу подружжям за спільні кошти було придбано автомобіль марки «Peugeot», державний номер НОМЕР_1 .

Позивачка ОСОБА_1 бажає поділити спільне майно, однак відповідач не бажає цього робити в позасудовому порядку, що є підставою для звернення позивачки до суду з даним позов та просить суд:

В порядку поділу майна подружжя визнати за нею ОСОБА_1 право власності на частину автомобіля марки«Peugeot», державний номер НОМЕР_1 .

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій вказала, що позов підтримує в повному обсязі та просила провести розгляд справи без її участі та не проводити фіксування судового засідання технічними засобами (а.с.15).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та з урахуванням його письмових пояснень (а.с.40).

В наданих суду поясненнях відповідач ОСОБА_2 зазначив наступне.

При вивченні письмових матеріалів справи ним встановлено, що позивач ОСОБА_1 вважає автомобіль марки «Peugeot», державний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю, а тому він повинен бути поділений шляхом визнання права власності за нею та за відповідачем в рівних долях по 1/2 частині. Позивач бажає поділити це спільне майно, проте зазначає, що саме відповідач не бажає цього робити в позасудовому порядку, що і спонукає її звернутися до суду з вимогою визнати в порядку поділу майна подружжя за нею права власності на 1/2 частину автомобіля марки «Peugeot», державний номер НОМЕР_1 .

За таких обставин на думку позивача між позивачем та відповідачем існує спір щодо невизнання відповідачем за позивачем права власності на 1/2 частину автомобіля в результаті чого порушуються права позивача на частку в спільному сумісному майні .

Дійсно, зазначене у позовній заяві майно було придбано сторонами під час перебування у шлюбі, але разом з тим, твердження позивача про те, що сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна подружжя у позасудовому порядку, не відповідають дійсності та фактичним обставинам, оскільки для вирішення питання щодо поділу зазначеного майна позивач до відповідача будь-яким способом не зверталась, варіанти поділу не надавала, що підтверджується відсутністю у справі належних та допустимих доказів з цього приводу з боку позивача. Не піднімалось і не обговорювалося дане питання позивачем і при розгляді у суді справи про розлучення .

З моменту придбання майна відповідач ніколи не чинив перешкоди позивачу у її праві користування чи розпорядження даним майном та і такого бажання у позивача ніколи не було оскільки у неї був відсутній документ на право керування автомобілем. Про бажання поділу спільного майна подружжя відповідач дізнався лише з позовної заяви позивача, поданої до Сквирського районного суду 05.11.2024 року .

Питання вартості майна, що підлягає поділу сторонами по справі сторонами не визначалась, і не узгоджувалася .

Предметом позову як вимоги про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу.

Позивач звертаючись до суду з вимогою про визнанням за нею права власності на 1/2 частину автомобіля марки «Peugeot» , державний номер НОМЕР_1 проте не враховує , щосам по собі висновок про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя та не спростування відповідної презумпції спільності майна однією із сторін справи , вже є підставою для вирішення питання про його поділ, у зв`язку з чим констатація цієї обставини як позовної вимоги не є належним способом захисту права, а задоволення вимоги про поділ спільної сумісної власності саме по собі свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт (висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц, від 21.02.2024 у справі № 713/1429/21; від 05.01.2024 у. справі № 755/12204/18) .

Автомобіль є неподільною річчю і не може бути поділений в натурі, а тому способом захисту прав позивача на спільне сумісне майно, а саме автомобіль, який є неподільною річчю не може розглядатися як визнання за позивачем права власності на 1/2 частину автомобіля марки «Peugeot» , державний номер НОМЕР_1 так як це суперечить вимогам частин 2,4 ст.71 СК України і бути належним способом захисту прав та інтересів позивача .

За обставин зазначених вище відповідач ОСОБА_2 вважає, позовні вимоги позивача щодо визнання за нею в порядку поділу права власності на 1/2 частину автомобіля безпідставними .

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні підготовчого судового засідання на підставі вимог ст. ст.211,247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 13.01.2016 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з відповідачем. Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 19.03.2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, що підтверджується копією рішення у справі №376/3855/23 від 19.03.2024 року (а.с.11-13).

За час шлюбу подружжям за спільні кошти було придбано автомобіль марки «Peugeot», державний номер НОМЕР_1 , який позивачка ОСОБА_1 бажає поділити як спільне майно.

Відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з вимогами 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 ст. 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами 1, 2, 4 статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно ч. 1ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною 2 ст. 355 ЦК України передбачено, що майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою також роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Суд враховує, що відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК.

Таким чином, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК), співвласник, який бажає виділу, має право на отримання від інших співвласників грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (абз. 1 ч. 2 ст. 364 ЦК).

Частиною 5 ст. 71 СК України передбачено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Судом встановлено, що позивачкою ОСОБА_1 не було внесено грошової суми на депозитний рахунок суду, не надано оцінки спірного автомобіля, не ставилося питання про призначення експертизи про оцінку спірного майна, а також позивачкою не було заявлено вимог щодо визначення суми грошової компенсації, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , що відповідає вимогам Сімейного та Цивільного кодексів України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 2,4,12,13,76,81,211,247,258,259,263 265,351,352,354 ЦПК України, ст.ст.60,61, 63,69-71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 183,355, 368,372 ЦК України, п.п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - відмовити в повному обсязі.

З текстом рішення можливо ознайомитися за адресою: court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: О.М. Коваленко