Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2840/26 Головуючий у 1-й інст. Біднина О. В.
Категорія 84 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/2840/26 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Богунський відділ державної виконавчої служби у м. Житомирі Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про зупинення виконання вироку в частині цивільного позову та зупинення виконавчого провадження, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 23 лютого 2026 року, постановлену під головуванням судді Біднина О.В. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою у якій просив зупинити виконання вироку Богунського районного суду м. Житомира від 24.07.2024 у справі №295/8113/22 в частині стягнення матеріальної шкоди в сумі 65477,77 грн та моральної шкоди в сумі 100000,00 грн у зв`язку із смертю стягувача ОСОБА_2 до моменту вступу у справу його законних правонаступників. Зупинити виконавче провадження №79493599, відкрите 04.11.2025 Богунським ВДВС у м. Житомирі щодо ОСОБА_1 . Заява обґрунтована тим, що вироком Богунського районного суду м. Житомира його було визнано винуватим та стягнуто на користь потерпілого ОСОБА_2 матеріальну та моральну шкоду. На підставі вищевказаного судового рішення 04.11.2025 було відкрито виконавче провадження №79493599. Вказує, що стягувач ОСОБА_2 помер. Оскільки правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням допускають правонаступництво, виконання рішення на користь особи, чия правоздатність припинена є неможливим до визначення кола спадкоємців. Відповідно до п.1 ч.1 ст.34, ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний зупинити вчинення виконавчих дій у разі смерті стягувача до визначення правонаступників.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 23 лютого 2026 року заяву ОСОБА_1 повернуто заявнику без розгляду.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у якій просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ухвала є незаконною, такою що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права та перешкоджає подальшому провадженню у справі. Зазначає, що відповідно до ст. 535, 537 КПК України, саме суд, який ухвалив вирок, має вирішувати питання, пов`язанні з його виконанням. Повернення заяви без розгляду позбавляє заявника можливості вирішити питання процесуального правонаступництва (ст. 121 КПК України, ст. 442 ЦПК України), оскільки виконавець не має повноважень встановлювати спадкоємців потерпілого.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Повертаючи ОСОБА_1 заяву без розгляду на підставі ч.4 ст.183 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені вимоги, викладені у прохальній частині не належать до повноважень суду згідно з нормами ЦПК України, а належить до компетенції виконавця, на примусовому виконанні якого знаходиться виконавче провадження.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Розділ VI ЦПК України регулює «Процесульні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб), а Розділ VII ЦПК України регулює «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Із заяви, поданої ОСОБА_1 , вбачається, що останній просить зупинити вирок Богунського районного суду м. Житомира від 27.07.2024 у справі №295/8113/22 в частині стягнення матеріальної шкоди в сумі 65477,77 грн та моральної шкоди в сумі 100 000,00 грн у зв`язку зі смертю стягувача ОСОБА_2 до моменту вступу у справу його правонаступників, зупинити виконавче провадження №794935599, відкрите 04.11.2025 року Богунським ВДВС у м. Житомирі.

Частинами 4 та 5 ст. 128 КПК України визначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ст. 535 КПК України, процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у кримінальному провадженні, вирішує суддя суду першої інстанції одноособово, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

У пункті 14 частини першої статті 537 КПК України визначено, що під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Стаття 539 КПК України, регулює порядок вирішення судом питань, пов`язаних із виконанням вироку.

Питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач та інші особи мають право звертатися до суду з клопотаннями про вирішення питань, які безпосередньо стосуються їх прав, обов`язків чи законних інтересів.

Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, розглядається протягом десяти днів з дня його надходження до суду суддею одноособово, крім питання щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, розгляд якого здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів, згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 КПК України, з урахуванням положень цього розділу.

Системний аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що повноважним судом, який має розглядати питання про зупинення виконання вироку у кримінальній справі та зупинення виконавчого провадження відкритого за виконавчим листом, виданим у кримінальній справі, є відповідний суд з розгляду кримінальних проваджень, який розглядає такі питання у порядку виконання судового рішення - вироку суду, та у разі неврегулювання того чи іншого процесуального питання правилами КПК України, субсидіарно застосовує правила ЦПК України.

Повертаючи ОСОБА_1 заяву без розгляду на підставі ч.4 ст.183 ЦПК України, суд першої інстанції не зверну увагу на те, що ОСОБА_1 просить зупинити виконання вироку у кримінальній справі та зупинити виконавче провадження відкрите за виконавчим листом, виданим у кримінальній справі, а не в цивільній справі.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Наведене призвело до розгляду та вирішення зазначеного процесуального питання не у порядку кримінального судочинства, що було б правильним, а помилково у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції скасуванню, із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 23 лютого 2026 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 14 квітня 2026 року.

Головуючий Т.М. Павицька

Судді Р.М. Борисюк

К.В. Шалоти