РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2026 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Заярного А.М.,

з участю секретаря судових засідань Мухи Р.П.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

УСТАНОВИВ:

11.09.2024 представник позивача звернувся до суду з цим позовом, в якому просив витребувати від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 земельну ділянку, яка до поділу мала кадастровий номер :05:002:0220, площею 1,4630 га, що розташована на території Носковецької сільської ради Жмеринського району Вінницької області. Скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :05:002:0390 та :05:002:0391.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА.

ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 1,4630 га, що розташована на території Носковецької сільської ради Жмеринського району Вінницької області, кадастровий номер :05:002:0220, що підтверджується державним актом на право власності серія ЯД №381050, виданим Жмеринською районною державною адміністрацією 2 серпня 2007 року на підставі розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації від 21.11.2006 №627.

При спробі передачі вказаної земельної ділянки в оренду було виявлено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на земельну ділянку з такою самою площею і таким самим кадастровим номером на іншу особу. Так, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 348130225, власником земельної ділянки кадастровий номер :05:002:0220 з 04.02.2022 зареєстровано ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 216, видавник: Плахотнюк О.В., приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу. До цього з 03.01.2018 право власності на земельну ділянку кадастровий номер :05:002:0220 було зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі сертифікату серія та номер: ВН0355102, виданого 08.04.1997 Жмеринською районною державною адміністрацією та розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації №327 від 27.11.2017.

У зв`язку з цим Позивач звернувся до сертифікованого інженера-землевпорядника щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Рішенням №РВ-024від 01.08.2024 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру державним кадастровим реєстратором Відділ № 3 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Сумській області прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру у зв`язку з перетином ділянки Позивача з ділянкою кадастровий номер: :05:002:0390; Площа співпадає на 50, та перетин земельної ділянки з ділянкою кадастровий номер::05:002:0391; Площа співпадає на 50.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №392143306 від 23.08.2024 відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :05:002:0220 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. В той же час, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:002:0390 зареєстровано 23.07.2024 за ОСОБА_4 підставі нотаріальної заяви про поділ земельної ділянки (інформаційна довідка номер 392119177 від 23.08.2024), а право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:002:0391 зареєстровано 23.07.2024 за ОСОБА_4 на підставі нотаріальної заяви про поділ земельної ділянки (інформаційна довідка номер 392119195 від 23.08.2024).

Відповідно до відповіді Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 21.08.2024 №0-2-0.6-7687/2-24 на адвокатський запит від 15.08.2024, земельна ділянка за кадастровим номером :05:002:0220 перенесена до архівного шару, в результаті поділу земельної ділянки утворилися земельні ділянки з кадастровими номерами :05:002:0390 та :05:002:0391. Таким чином, земельна ділянка, що належить позивачу, вибула з його володіння без його волі.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).

Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 348130225, право власності за ОСОБА_5 зареєстровано на підставі сертифікату серія та номер: ВН0355102, виданого 08.04.1997 Жмеринською районною державною адміністрацією та розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації №327 від 27.11.2017.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» в редакції, що діяла на момент прийняття вищевказаного розпорядження та державної реєстрації права власності на земельну ділянку за відповідачем, основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). (ст. 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»).

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

Відповідно до частин 6-8 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення, зокрема особистого селянського господарства, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Згідно частин восьмої-дев`ятої статті 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність.

З метою отримання копій документів, які стали підставою для винесення розпорядженням Жмеринської районної державної адміністрації від 27.11.2017 року №327, на адресу Жмеринської районної військової адміністрації було направлено адвокатський запит щодо надання копій документів, які стали підставою для винесення розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації від 27.11.2017 року №327 про передачу у власність земельної ділянки громадянину ОСОБА_5 на території Носковецької сільської ради, зокрема копію клопотання ОСОБА_5 та копію технічної документації про передачу у власність земельних часток (паїв). У відповідь на вищевказаний запит було повідомлено про неможливість надання копій вищевказаних документів, оскільки такі види документів до архівної установи на державне зберігання не надходили. Незважаючи на вищевикладені вимоги законодавства розпорядженням Жмеринської районної державної адміністрації від 27.11.2017 року №327 було прийнято рішення про передачу земельної ділянки у власність без затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до п. 81-2 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, для державної реєстрації права власності та права постійного користування на земельну ділянку, права на яку набуваються шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у постійне користування із земель державної або комунальної власності, подається рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи надання у постійне користування або про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність чи надання у постійне користування.

Відтак, у державного реєстратора Слободо-Шаргородської сільської ради Шаргородського району Залокоцької В.Д. були відсутні законні підстави для реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_5 .

На момент звернення до суду з позовом земельна ділянка з кадастровим номером :05:002:0220 як об`єкт цивільного права вже не існує, оскільки шляхом поділу утворилися інші земельні ділянки.

Відповідно до ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Основним критерієм об`єкта цивільних правовідносин є його оборотоздатність, тобто можливість вільно відчужуватися або переходити від однієї особи, якщо вони не вилучені з цивільного обороту або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Згідно з ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).

Положеннями ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України унормовано, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За змістом положень частин першої - четвертої статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до ч. 10 ст. 79-1 Земельного кодексу України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

З наведеного вбачається, що повернення земельної ділянки у володіння власника (титульного володільця) шляхом задоволення позовної вимоги про витребування майна в повній мірі не відбувається з огляду на те, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :05:002:0220 втратила статус об`єкта цивільних прав, тому рішення суду про витребування майна не є підставою для здійснення реєстратором відповідних дій щодо проставлення відмітки про скасування державної реєстрації прав і відкриття закритого розділу державного реєстру прав та відповідної реєстраційної справи, оскільки за Відповідачем зареєстровано право не на витребувану спірну земельну ділянку, а на новоутворені земельні ділянки, що не відповідатиме меті віндикаційного позову, спрямованого на захист прав власника земельної ділянки.

Згідно статті 3 Закону України «Про державний земельний кадастр» закріплено основні принципи, на яких базується Державний земельний кадастр, зокрема, принципи об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі.

За наведених обставин, подальша наявність відомостей щодо прав на земельну ділянку з кадастровим номером :05:002:0220 у Державному земельному кадастрі порушуватиме принципи об`єктивності, достовірності та повноти відомостей.

Визначені законом підстави для скасування державної реєстрації земельної ділянки не надають можливості усунути порушення прав Позивача, яке виникло внаслідок встановлених судом обставин, оскільки у чинному законодавстві України відсутні механізми щодо самостійного звернення Позивача до органів Держгеокадастру із заявою про скасування протиправного запису, який порушує його права.

Відтак, єдиним можливим та ефективним засобом захисту прав позивача є саме скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами :05:002:0390 та :05:002:0391.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ВІДПОВІДАЧА.

Відповідач подав відзив на позов, який вважає безпідставним виходячи з наступного. Так, між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки від 04.02.2022, на підставі якого ОСОБА_4 купила земельну ділянку загальною площею 1,4630 га, кадастровий номер :05:002:0220, що розташована на території Носковецької сільської ради Жмеринського району Вінницької області, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.02.2022 №297938917. Отже, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,4630 га з кадастровим номером :05:002:0220 від її власника ОСОБА_5 до ОСОБА_4 перейшли належні йому права та обов`язки щодо вищевказаної земельної ділянки.

Так, з наданих самим позивачем доказів вбачається, що ОСОБА_3 передавалась у власність земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 1,4630га згідно розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації від 27.11.2017 №327. Тоді як ОСОБА_5 передавалась у власність земельна ділянка № НОМЕР_2 площею 1,4630га згідно розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації від 21.11.2006 №627.

Так в постанові Верховного суду від 10 травня 2023 року по справі № 756/10461/21 (провадження № 61-2023св23), Верховний суд звертає увагу судів на наступне. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

Одночасно звертає увагу суду на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 373/626/17 (провадження № 14-203цс21) в якій зазначено, що для того, щоб захід втручання у право мирного володіння земельною ділянкою узгоджувався з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мало встановити лише те, що виділення такої ділянки у приватну власність не відповідало певним вимогам закону. У кожному такому випадку слід також встановити, чи є легітимна мета відповідного втручання, яка випливає, зокрема, зі змісту абзацу другого вказаної статті, а також, чи є втручання у право мирного володіння земельною ділянкою за обставин конкретної справи пропорційним відповідній меті.

Подібні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду і в постанові від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21 (провадження№ 12-32гс22).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, з урахуванням вищенаведеного, суду апеляційної інстанції необхідно було з`ясувати, чи переслідує у даному випадку втручання у право мирного володіння спірним нерухомим майном легітимну мету, яка випливає зі змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конституційний принцип непорушності права власності закріплено і вищевказаними нормами ЦК України.

У постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи, дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачитиу світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, необхідно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 100)).

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21 (провадження № 12-32гс22), щодо сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном, за наявності відповідного рішення органу публічної влади щодо передання у користування земельної ділянки особі в останньої виникають правомірні очікування мирно володіти майном (право користування).

При цьому такі правомірні очікування є об`єктом правового захисту згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України (пункт 8.45).

Аналогічно і в даній справі задоволення позову призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на відповідача ОСОБА_4 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, тому в задоволенні позовних вимог також належить відмовити.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ, ЗАЯВИ ТА КЛОПОТАННЯ.

17.09.2024 суддею відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено провести за правилами загального позовного провадження.

19.09.2024 відповідач подав відзив на позов.

Під час підготовчого судового засідання суд здійснив такі підготовчі дії: за клопотанням представника відповідача 17.10.2024, 21.11.2024 та 20.01.2025 ухвалою суду витребувано докази, які надійшли до суду та приєднані до матеріалів судової справи.

03.02.2025 ухвалою суду по справі призначено судову земельно-технічну експертизу, на час її проведення провадження у справі зупинено.

12.01.2026 до суду надійшов висновок експерта, в зв`язку з чим 13.01.2026 ухвалою суду поновлено провадження та призначено підготовче судове засідання на 04.02.2026, яке не відбулося через хворобу судді. Підготовче засідання було перенесено на 27.02.2026.

27.02.2026 ухвалою суду підготовче провадження закрито. Справу призначено до розгляду по суті. До суду викликано експерта Вінницького відділення КНДІСЕ Ірину ЛЕСЬКО для надання роз`яснень висновку.

30.03.2026 представник позивача подав заяву, в якій просив, якщо суд дійде до висновку про підставність позову, відмовити у позові у зв`язку з спливом строків давності.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача позов не визнав.

Третя особа у судове засідання не з`явилася, жодних заяв не робила, причини неявки не повідомляла. Суд, керуючись п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, за погодженням із сторонами, провів розгляд справи за відсутності третьої особи.

02.04.2026 суд у відкритому судовому засідання розглянув справу, провів дебати та оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення 14.04.2026.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 1,4630 га, що розташована на території Носковецької сільської ради Жмеринського району Вінницької області, кадастровий номер :05:002:0220, що підтверджується державним актом на право власності серія ЯД №381050, виданим Жмеринською районною державною адміністрацією 2 серпня 2007 року на підставі розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації від 21.11.2006 №627 (т. 1 а.с.11, 15).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 348130225, власником земельної ділянки кадастровий номер :05:002:0220 з 04.02.2022 зареєстровано ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 216, видавник: Плахотнюк О.В., приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу. До цього з 03.01.2018 право власності на земельну ділянку кадастровий номер :05:002:0220 було зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі сертифікату серія та номер: ВН0355102, виданого 08.04.1997 Жмеринською районною державною адміністрацією та розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації №327 від 27.11.2017. Також, був укладений договір оренди землі від 01.07.2022 між ОСОБА_4 та ФГ «Дзялів» щодо земельної ділянки загальною площею 1,463 га з кадастровим номером :05:002:0220 (т. 1 а.с.12-14, 26, 42, 43).

У зв`язку з цим Позивач звернувся до сертифікованого інженера-землевпорядника щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (т. 1 а.с.16, 171-186).

Рішенням №РВ-024 від 01.08.2024 державним кадастровим реєстратором Відділ № 3 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Сумській області прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру у зв`язку з перетином ділянки Позивача з ділянкою кадастровий номер: :05:002:0390; Площа співпадає на 50, та перетин земельної ділянки з ділянкою кадастровий номер::05:002:0391; Площа співпадає на 50 (т. 1 а.с.17-19).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №392143306 від 23.08.2024 відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :05:002:0220 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні (т. 1 а.с.20).

В той же час, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:002:0390 зареєстровано 23.07.2024 за ОСОБА_4 на підставі нотаріальної заяви про поділ земельної ділянки (інформаційна довідка номер 392119177 від 23.08.2024), а право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:002:0391 зареєстровано 23.07.2024 за ОСОБА_4 на підставі нотаріальної заяви про поділ земельної ділянки (інформаційна довідка номер 392119195 від 23.08.2024 року) (т. 1 а.с.21, 22).

Відповідно до відповіді Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 21.08.2024 №0-2-0.6-7687/2-24 на адвокатський запит від 15.08.2024, земельна ділянка за кадастровим номером :05:002:0220 перенесена до архівного шару, в результаті поділу земельної ділянки утворилися земельні ділянки з кадастровими номерами :05:002:0390 та :05:002:0391 (т. 1 а.с.24-25).

Як вбачається з поземельної книги до земельної ділянки загальною площею 14630 га кадастровий номер :05:002:0220, яку відкрито 16.08.2007, з 31.05.2016 власником зазначена ОСОБА_3 (паспорт НОМЕР_3 ) на підставі Державного акту ЯД 381050, дата державної реєстрації 16.08.2007; згідно запису від 31.05.2016 орендар земельної ділянки ТОВ «АФ-Колос», дата державної реєстрації речового права 05.10.2010 строком 10 років; згідно запису від 11.01.2018 власником зазначений ОСОБА_5 (паспорт НОМЕР_4 ), дата державної реєстрації 03.01.2018; згідно запису від 16.01.2018 орендар земельної ділянки ФГ «Дзялів», дата державної реєстрації речового права 10.01.2018 строком до 10.01.2043, згідно запису від 05.02.2022 власником зазначена ОСОБА_4 (податковий номер НОМЕР_5 ), дата державної реєстрації 04.02.2022, згідно запису від 20.08.2022 орендар земельної ділянки ФГ «Дзялів», дата державної реєстрації речового права 01.07.2022 (т. 1 а.с.78-105).

26.12.2024 до суду з виконавчого комітету Шаргородської міської ради надійшли електронні копії документів, які були підставою для реєстрації права власності та іншого речового права (права оренди земельної ділянки) на нерухоме майно: земельна ділянка з кадастровий номер :05:002:0220. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 210, а саме: - Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, - Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 , - Заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, - копія Договору оренди землі від 10.01.2018 з ФГ «Дзялів», - копія розпорядження Жмеринської РДА від 27.11.2017 №327 про передачу у власність земельної ділянки громадянину ОСОБА_5 , - копія сертифіката на право на земельну частку (пай) серія ВН № 0355102 від 08.04.1997, у якому зроблено відмітку про перехід права власності від спадкодавця ОСОБА_6 до ОСОБА_5 (т. 1 а.с.135-144).

Як вбачається із висновку експерта Ірини Лесько №2039/2040/25-21 від 06.01.2026, яка у судовому засіданні його підтримала та роз`яснила: на підставі проведеного дослідження та наданих на дослідження матеріалів встановлено, що «Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (код згідно КВЦПЗ 01.01) гр. ОСОБА_3 за межами населеного пункт у с. Носківці на території Станіславчицької територіальної громади Жмеринського району Вінницької області кадастровий номер ділянки :05:002:0220» відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування. Технічна документація зазначена в питанні №1 не відповідає вимогам ст. 55 Закону України «Про землеустрій», в частині відсутності всіх необхідних матеріалів для її розроблення. На підставі проведеного дослідження та наданих на дослідження матеріалів встановлено, що земельна ділянка кадастровий номер :05:002:0220 відноситься до земельної частки (паю) № НОМЕР_1 площею 1,4630га межі та розташування якого визначені Технічною документацією по розпаюванню (картою розпаювання Носковецької сільської ради Жмеринського району Вінницької області), що графічно відображеного на план-схемі до додатку 3 висновку (т. 2 а.с.3-18).

Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані в порядку встановленому законом.

МОТИВИ СУДУ. НОРМИ ПРАВА ЗАСТОСОВАНІ СУДОМ.

За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України, власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Також, ст. 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому, ст. 16 ЦК України встановлює право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння як на підставі недійсного договору так і при відсутності договору.

Правовий аналіз положень ст. 387 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.

За своєю правовою природою витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація) є ефективним способом захисту свого майнового права, що має речово-правовий характер. Оскільки він застосовується у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речево-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Така правова позиція викладена у постановах ВС від 30.08.2019 у справі №914/970/18, ВСУ у справі №6-2161цс16 від 02.11.2016.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 р. в справі № 522/14900/19 вказано, що: «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 р. у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Визначальна ознака спору про витребування майна - наявність державної реєстрації права власності на одне й те ж нерухоме майно за відповідачем, коли дійсним власником цього майна є позивач. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20.03.2024 у справі 731/264/23.

Як передбачено ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Добросовісне набуття права власності ОСОБА_4 на спірне майно сторонами не оспорюється. Представник позивач ставить у вину помилкове виділення ОСОБА_5 земельної ділянки, яка вже виділена позивачу, Жмеринській районній державній адміністрації та державному реєстратору, який не перевіривши це, зареєстрував її.

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження (передачі) спірної земельної ділянки не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку у особи, чиї права порушено здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Виходячи із принципу відповідальності держави перед людиною за свою діяльність (ст.3 Конституції України), уповноважений державний орган має виконувати свої повноваження з тією метою, з якою йому ці повноваження були надані відповідним законом.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Покладання на ОСОБА_4 з боку ОСОБА_3 відповідальності за неналежне виконання органів державної влади своїх функцій, покладених на них законом, вочевидь, не відповідає принципу верховенства права та є надмірним індивідуальним тягарем для ОСОБА_4 , тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_4 , як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.03.2019 року по справі №521/8368/15-ц, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.03.2020 року по справі №199/7375/16-ц, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.05.2020 року по справі №199/8047/16-ц та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.07.2021 року по справі №522/14452/15-ц.

У вказаних постановах Верховний Суд дійшов висновку, що задоволення позовних вимог про витребування спірного майна у відповідача, який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Протоколу першого до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на відповідача буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.08.2020 року по справі №522/21850/15-ц, в якій суд касаційної інстанції дійшов висновку, що витребування від відповідача спірного майна задоволенню не підлягає, і крім цього призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на відповідача буде покладено надмірний тягар. У своїй постанові від 12.08.2020 року Верховний Суд дійшов до висновку, що перед тим, як спірне майно потрапило до відповідача, було пройдено, як мінімум два рівня гарантій. По-перше наявність обов`язку у нотаріуса переконатися у правомірності набуття продавцем спірного майна. По-друге обов`язок нотаріуса переконатися, що на момент укладення договору купівлі-продажу, про відсутність обтяжень та заборон відчуження об`єкта нерухомого майна.

Крім того, аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у п.5.58 постанови від 26.02.2025 у справі 756/4527/22 відповідно до якого, прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.

Отже, як вбачається із досліджених документів, позивачеві ОСОБА_3 передавалась у власність земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 1,4630 га згідно розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації від 21.11.2006 №627, тоді як ОСОБА_5 (спадкоємцю після смерті ОСОБА_6 ) передавалась у власність земельна ділянка № НОМЕР_2 площею 1,4630га згідно розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації від 27.11.2017 №327.

Між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки від 04.02.2022, на підставі якого ОСОБА_4 купила земельну ділянку загальною площею 1,4630 га, кадастровий номер :05:002:0220, що розташована на території Носковецької сільської ради Жмеринського району Вінницької області. Отже, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,4630 га з кадастровим номером :05:002:0220 від її власника ОСОБА_5 до ОСОБА_4 перейшли належні йому права та обов`язки щодо вищевказаної земельної ділянки. На даний час, у результаті поділу земельної ділянки кадастровим номером :05:002:0220, утворилось дві :05:002:0390 та :05:002:0391, які зареєстровані за відповідачем.

Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 р. у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

У судовому засіданні з досліджених документів недобросовісного (незаконного) набуття права власності на земельну ділянку :05:002:0220 як у ОСОБА_5 так і ОСОБА_4 не вбачається.

Таким чином, ОСОБА_4 придбавши у законний спосіб земельну ділянку, мирно володіє нею і розпоряджається, починаючи з 04.02.2022 до даного часу, і до 11.09.2024 (день звернення з цим позовом до суду) у позивача до неї жодних претензій не виникало, в цілому як і до попереднього власника ОСОБА_5 .

Так, критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

При розгляді цієї справи може бути враховано також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

Разом із тим у пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21 (провадження № 12-32гс22), щодо сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном, за наявності відповідного рішення органу публічної влади щодо передання у користування земельної ділянки особі в останньої виникають правомірні очікування мирно володіти майном (право користування). При цьому такі правомірні очікування є об`єктом правового захисту згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України (пункт 8.45).

Аналогічно і в даній справі задоволення позову призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на відповідача ОСОБА_4 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар за допущену помилку органом державної влади під час виділення земельної ділянки, про яку не знали і не могли здогадуватись як ОСОБА_4 так і ОСОБА_5 , відповідно і не відповідач її має виправляти. Тому позов не підлягає задоволенню.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України, судові витрати, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 4, 5, 7, 10-13, 76-82, 89, 206, 259, 263-265 ЦПК України, Суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 273 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи: позивач ОСОБА_3 (місце проживання: Вінницька область, Жмеринський район, с. Носківці, РНОКПП НОМЕР_6 );

Відповідач ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 );

Третя особа ОСОБА_5 (місце проживання: Вінницька область, Жмеринський район, с. Носківці, РНОКПП НОМЕР_7 ).

Суддя Андрій ЗАЯРНИЙ