Справа № 489/8198/25
Номер провадження 2/489/286/26
РІШЕННЯ

Іменем України

17 березня 2026 року місто Миколаїв

Інгульського районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

за участю секретаря судового засідання Ковальової С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Інгульського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі позивач) до Департаменту патрульної поліції (далі - відповідач 1), Державної казначейської служби України (далі - відповідач 2) про відшкодування моральної шкоди

встановив

Позивач звернувся до суду із позовом, у якому просить стягнути із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 64000 грн. компенсації моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 17.06.2024 о 16:55:29 на Паромному узвозі в м. Миколаєві інспектором УПП в Миколаївській області ДПП з метою виконання протиправно доведеного йому плану по друкуванню постанов за наказом командира ОСОБА_2 шляхом обману на спеціально облаштованому для цієї мети місці створеному з порушенням ДСТУ 4100:21 та 2587:21 відносно нього було складено незаконно складено постанову ЕНА №2414713 від 17.06.2024 згідно з якою на нього було незаконно протиправно накладено адміністративне стягнення за ніби то вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. за ніби то порушення п.9.2б ПДР. Неналежна організація дорожнього руху не може бути підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення ПДР. Оскільки позивачем було піддано сумніву сам факт скоєного правопорушення, ним було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи, проте поліцейський відмовив у його задоволенні. Постанову, яку надрукувала йому напарниця-поліцейська, було винесено з порушенням ст.283 КУпАП, яку дали йому на підпис, не зачитавши і не роз`яснивши його права текстуально, не повідомили час і місце розгляду справи, хто розглядає справу, хто притягається та інші моменти. Як виявилося опісля - на відео запису патрульного було відсутнє адміністративне правопорушення, зафіксовано лише факт спілкування з водієм. У пункті 7 постанови не вказано яким приладом проводилася відеофіксація адмінправопорушення. Таким чином, постанова ЕНА №2414713 була винесена без підтвердження факту скоєного правопорушення. З цих підстав, на скаргу позивача, вказану постанову було скасовано рішенням від 05.07.2024 начальника УПП в Миколаївській області О.Ю. Човпан. Однак, справу закрито не було, а натомість вирішено призначити новий розгляд справи. Поліцейський Татаренко А.О. без належного повідомлення позивача про розгляд справи і без належних доказів вчинення адміністративного правопорушення виніс відносно нього постанову про адміністративне правопорушення серії ББА №161552 від 22.07.2024 в порушення вимог ст. 245,251,252,268,271,278,280 КУпАП. Поліцейський Татаренко А.О. не увімкнув отриманий ним о 07:00 пристрій фото-відео фіксації і не зафіксував свої дії, як він проводив розгляд цієї справи. При цьому, у винесеній постанові ОСОБА_3 послався на докази, які підтверджують зафіксоване правопорушення - на прилад відеотехніки ВК 471637, який був присутній і увімкнутий на місці події 17.06.2024. З 16:33:36 до 17.09.34. На відеозаписі з цього приладу адміністративне правопорушення відсутнє. Також, поліцейський вніс завідомо неправдиві відомості, відсутність яких було підставою скасування попередньої постанови. Отже, постанова серії ББА №161552 ВІД 22.07.2024 була винесена одноосібно без належного повідомлення позивача про розгляд справи, без його участі, без належних і допустимих доказів, відеозапис з нагрудної камери інспектора патрульної поліції не можна вважати належним доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення, оскільки не містять запису правопорушення та оскаржувана постанова не містить даних про технічний засіб, яким фактично здійснено відеозапис. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.12.2024 у справі №489/6962/24 позов ОСОБА_1 задоволено повністю, суд визнав протиправною та скасував постанову про накладення адм.стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ББА №161552 від 22.07.2024 та закрив справу. На наступний день - 18.12.2024, на виконавчий документ стягувача з внесенням завідомо неправдивих відомостей державним виконавцем Нугаєвою М.П. винесено постанову ВП №76380938 про арешт коштів позивача на банківських рахунках. Про незаконний арешт позивач дізнався випадково 21.12.2024 при намаганні розрахуватися карткою. Більше місяця позивач не мав засобів для існування внаслідок незаконних дій посадових осіб органів державної влади. Незаконний арешт коштів позивача на рахунках також негативно вплинув на його рейтинг у банківській системі. Окрім того, переживання за незаконне рішення вплинули на стан здоров`я позивача, оскільки йому довелося лікуватися у стаціонарі.

Позивач в судовому засіданні свій позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позов, надав суду відзив, в якому вказав, що станом на 17.06.2024 інспектором взводу № 1 роти № 1 батальйону № 2 управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції, лейтенантом поліції Татаренком Артемом Олеговичем, було складено відносно Лашкова О.В. постанову про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 2414713 від 17.06.2024 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП. В подальшому, за скаргою Позивача від 26.06.2024, вищевказану постанову рішенням начальника УПП в Миколаївській області Човпан О.Ю. від 05.07.2024 було скасовано та справу направлено на новий розгляд. Відповідно до складеної постанови поліцейським взводу № 2 роти № 1 батальйону № 2 УПП в Миколаївській області, старшим сержантом поліції Татаренком Артемом Олеговичем, серії ББА № 161552 від 22.07.2024, ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, за порушення п.п. 9.2.б Правил дорожнього руху України. Жодна ухвала про зупинення накладеного на Позивача адміністративного стягнення до управління патрульної поліції в Миколаївській області не надходила. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження наявної заподіяної шкоди (відсутні довідки, чеки, документи, що об`єктивно відображають понесену шкоду), та жодним чином не доведено причинного зв`язку між неправомірними діями працівників патрульної поліції і начебто заподіяною шкодою. Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.12.2024 та постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2025 у справі 489/6462/24 не встановлюють протиправність дій патрульних поліцейських, а тому відсутня обов`язкова умова для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди - встановлення протиправності у діях працівників патрульної поліції під час складання постанови про адміністративне правопорушення. Жодна з трьох обов`язкових умов, для покладення відповідальності на державу за дії посадових осіб Департаменту патрульної поліції у виді відшкодування шкоди не доведені позивачем.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, надав суду відзив, в якому вказав, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Отже, відповідачем у справі про відшкодування шкоди має бути держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Звертають увагу суду на те, що Казначейство, яке залучено до справи як відповідач, згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини першої статті 2 Цивільного кодексу України. Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо Позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.18), № 922/1830/19 (пункт 7.3), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 38)). Сам факт складання протоколу про вчинення адміністративного правопорушення за частиною другою статті 122 Кодексу України про адміністративне правопорушення не є притягненням до адміністративної відповідальності та не є єдиною достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди. Враховуючи зазначене, не мала місце жодна з обставин, перелічених у частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», то закриття справи про адміністративне правопорушення, не є підставою для відшкодування шкоди згідно з даним Законом. Жодні заходи примусу зі сторони Відповідачів до Позивача не застосовувались, а відтак позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є незаконними та не підлягають задоволенню.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив відповідача 1, в якій вказав, що такий відзив базується на власних судженнях представника відповідача зі спотворенням істини. Позивач при визначенні кола відповідачів виходив все рівно з того, що обов`язок відшкодування шкоди лягає на державу і кількість залучених відповідачів не впливає на заявлену суму 64000 грн.

Також позивачем надано відповідь на відзив відповідача 2, в якій вказав, що вважає, що Інгульський ВДВС ПМРУ МЮ м. Одеса за рішенням суду повинен виступати співвідповідачем у даній справі, а не замість відповідача 2.

Ухвалою суду від 10.10.2025 розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Ухвалою суду від 10.12.2025 судовий розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

17.06.2024 відносно ОСОБА_1 було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 2414713, відповідно до якої позивач, керуючи транспортним засобом Nissan micra, державний номер НОМЕР_1 , в м. Миколаєві по вул. Паромний узвіз, 1 водій не подав сигналу світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при повороті, чим порушив п. 9.2.б ПДР України, відповідно вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Не погодившись із зазначеною постановою ОСОБА_1 звернувся до Начальника Управління патрульної поліції в Миколаївській області зі скаргою.

За наслідками розгляду скарги Т.в.о. начальника Управління патрульної поліції в Миколаївській області майором ОСОБА_4 05.07.2024 року було прийняте рішення про скасування постанови серії ЕНА № 2414713 від 17.06.2024 року винесену інспектором взводу 1 роти 1 батальйону 2 УПП в Миколаївській області лейтенантом поліції Позняком В.М. Матеріали справи направлено на новий розгляд.

За наслідками нового розгляду адміністративної справи 22.07.2024 року інспектором взводу 2 роти 1 батальйону 2 УПП в Миколаївській області Татаренко А.О. було винесено постанову серії ББА № 161552. відповідно до якої позивач, керуючи транспортним засобом Nissan mіcra, державний номер НОМЕР_1 , в м. Миколаєві по вул. Паромний узвіз, 1 водій не подав сигналу світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при повороті, чим порушив п. 9.2.б ПДР України, відповідно вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Постановою від 24.10.2024 державним виконавцем відкрито виконавче провадження ВП №76380938 з виконання постанови №ББА №161552 від 22.07.2024.

Також, 24.10.2024 винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП №76380938 та постанову про стягнення виконавчого збору.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.12.2024 у справі №489/6462/24 від 17.12.2024 визнано протиправною та скасовано постанову серії ББА №161552 від 22.07.2024 та закрито справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 ; стягнуто з Департаменту патрульної поліції НП України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн.

18.12.2024 державним виконавцем в межах виконавчого провадження ВП №76380938 винесено постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_1 .

Листом Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області ПМУМЮ (м. Одеса) від 07.02.2025 ОСОБА_1 повідомлено, що знято арешт з коштів на зазначений ним рахунок, на який надходять пенсійні виплати.

Листом від 12.02.2025 Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області ПМУМЮ ( м. Одеса) ОСОБА_1 повідомлено, що рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва у справі №489/6462/24, яке набрало законної сили, до Відділу ДВС не надходило. Таким чином, підстави для винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження та, як наслідок, зняття арешту з коштів боржника, відсутні.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2025 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.12.2024 у справі №489/6462/24 від 17.12.2024 залишено без змін.

Позивачем надано суду виписний епікриз з медичної картки стаціонарного хворого №12508, з якої слідує, що позивач потрапив до стаціонару 26.11.2024 та був виписаний 03.12.2024, діагноз: дисциркуляторна енцефалопатія 2 ст з а/г 2 ст., перманентно-пароксизмальний перебіг, ст. декомпенсації з ангіодистонічним, вираженим вестибуло-атактичним та помірно вираженим гіпертензивно-лікворним синдромами, частими вестибуляторними, ліворно-динамічними та ангіоцеребральними кризами, вираженим церебрастенічним синдромом зі зниженням когнітивних функцій та астено-невротичною симптоматикою.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загально конституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційних та цивільно-правових нормах: статті 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Законі України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон № 266/94-ВР).

Згідно зі статтями 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Позивач зазначає, що в результаті його незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, він зазнав моральних страждань. Розмір моральної шкоди та підстави її стягнення визначає посилаючись на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Конституційний Суд України у рішенні від 27 жовтня 1999 року №9-рп/99 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень частини третьої статті 80 Конституції України (справа про депутатську недоторканність) зазначив, що поняття "притягнення до кримінальної відповідальності" не тотожне поняттю "кримінальна відповідальність", як і поняття "притягнення до юридичної відповідальності" не ідентичне поняттю "юридична відповідальність".

Норми Конституції України, зокрема, містять терміни: "за віддання і виконання явно злочинного розпорядження чи наказу настає юридична відповідальність" (частина друга статті 60); "ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення" та "юридична відповідальність особи має індивідуальний характер" (стаття 61); "особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом" (частина перша статті 63), "незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності" (частина друга статті 68); "за посягання на честь і гідність Президента України винні особи притягаються до відповідальності на підставі закону" (частина друга статті 105); "за неповагу до суду і судді винні особи притягаються до юридичної відповідальності" (частина п`ята статті 129).У контексті змісту положень названих статей Конституції України терміни "притягнення до юридичної відповідальності" та "юридична відповідальність" розмежовуються.

Ґрунтуючись на наведених правових позиціях КСУ, КАС ВС, вирішуючи питання про момент притягнення особи до адміністративної відповідальності, у постанові № 824/1164/18-а, зазначив про таке.

Статтею 254 КУпАП передбачено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.

Відповідно до статті 256 КУпАПу протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються зокрема відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності(у разі її виявлення); пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Протокол підписується особою, яка його склала, особою, яка притягається до адміністративної відповідальності. У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання. При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Крім того, статтею 268 КУпАП регламентовані права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

З системного аналізу наведених правових норм КУпАП слід дійти висновку про те, що притягнення до адміністративної відповідальності починається з моменту складання протоколу та його пред`явлення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Прийняття ж постанови за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення є вирішенням такої справи по суті, яка передбачає встановлення наявності складу адміністративного правопорушення або його відсутності та, відповідно, застосування санкції, закриття справи, що відповідає положенням статті 284 КУпАП.

З наведеним узгоджується також й правова позиція об`єднаної палати КЦС ВС, сформульована у постанові від 10.10.2019 у справі № 569/1799/16-ц, про те, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

У постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що, оформлення патрульним поліцейським матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом.

Крім того Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі закриття справи про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене статтею 124 КУпАП, через відсутність події і складу адміністративного правопорушення відшкодування шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, здійснюється на загальних підставах, передбачених статтею 1174 ЦК України, а положення статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не є застосовними, оскільки поліцейський, який складає протокол про адміністративне правопорушення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування.

Отже, підставою для відшкодування шкоди у цій справі є встановлення рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.12.2024 порушення законного порядку та підстав притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, внаслідок чого йому були завдані душевні страждання, тому у цьому випадку застосовуються визначені статтею 1174 ЦК України загальні підстави цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади, та положення статті 1167 ЦК України.

З огляду на викладене, доводи відповідача 1 про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди з підстав недоведеності спричинення йому такої шкоди, внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, та причинно-наслідкового зв`язку між діями уповноваженої особи Управління патрульної поліції та заявленою моральною шкодою, є необґрунтованими. Окрім того, суд в даному випадку, враховує наявність відкритого виконавчого провадження та накладення арешту на рахунки позивача, що також свідчить про наявність правових підстав для стягнення на його користь моральної шкоди.

Щодо посилань Державної казначейської служби про те, що вона є неналежним відповідачем у справі, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (пункт 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, пункт 33 постанови від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16).

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі ДКСУ) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2020 року в справі № 818/607/17, від 12 серпня 2020 року в справі № 761/7165/17, від 12 січня 2022 року в справі №953/2593/20 (провадження № 61-7954св21).

Суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки це узгоджується з актуальними правовими позиціями Великої палати Верховного Суду, відповідно до яких:

- у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35));

- у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 30));

- участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)).

Також, суд враховує, що позивач будь - яких вимог до Державної казначейської служби України не заявляв.

Відповідно до пункту 1 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, Національна поліція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Департамент патрульної поліції є органом Національної поліції, що має статус юридичної особи.

Аналіз наведених вище положень чинного законодавства свідчить про те, що у справах про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, держава може брати участь через орган, діями посадової особи якого завдано шкоду.

Таким органом державної влади у спірних правовідносинах є Департамент патрульної поліції.

Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, то суд виходить із такого.

Позивач просив стягнути з Державного бюджету України на його користь моральну шкоду у розмірі 64000,00 грн.

Відповідно до частини другої, третьої статті 23 моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року в справі № 532/1243/16-ц, від 26 лютого 2020 року в справі № 142/143/17 .

Крім того, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Суд вважає доведеним факт наявності моральної шкоди, що завдана позивачу провадженням у справі про адміністративне правопорушення, яка полягає у моральних переживаннях, почутті образи, емоційної напруги, інших негативних переживань, викликаних незаконним притягненням до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, яке він не вчиняв.

Визначаючи розмір відшкодування за спричинену позивачу моральну шкоду суд враховує тривалість судового розгляду адміністративної справи з оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, необхідність зміни нормального життєвого стану, докладання додаткових зусиль, витрачання часу для доведеності своєї невинуватості, враховуючи те, що на рахунки позивача було накладено арешт у межах виконавчого провадження, характер спричиненої шкоди, а саме, що вона спричинена постановою посадової особи патрульної поліції про накладення адміністративного стягнення; значення справи для сторони, а саме, що на потерпілого було накладено стягнення у вигляді штрафу; наслідки прийняття вказаного рішення, а саме, що з позивача стягнуто штраф у розмірі 510,00 грн, що не є значною сумою.

Відтак, керуючись принципами розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що розмір компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду має складати 5000,00 грн., що буде справедливою сатисфакцією за прийняття неправомірного рішення про притягнення його до адміністративної відповідальності. Зазначений розмір відшкодування цілком буде відповідати характеру спричиненої шкоди, глибині душевних страждань позивача та наслідкам, які настали для нього в результаті прийняття постанови про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн.

При цьому, суд бере до уваги відсутність об`єктивних доказів на підтвердження обґрунтування визначеного позивачем розміру грошової компенсації спричиненої моральної шкоди.

При вирішенні порядку відшкодування шкоди, суд враховує, що моральна шкода у визначеному розмірі 5000,00 грн. повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), в якій вказано, що резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Суд, враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн.

У частинах першій, шостій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки судовий збір із позивача судом не справлявся на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», то судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи згідно із статтею 141 ЦПК України слід віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.89,259,263-265 ЦПК України, суд

вирішив

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок) в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач 1: Департамент патрульної поліції, адреса: 03048, м.Київ, вул. Федора Ернста, 3.

Відповідач 2: Державна казначейська служба України, адреса: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з моменту складення повного тексту рішення

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 31.03.2026.

Суддя В. В. Кокорєв