Єдиний унікальний номер судової справи: 475/1383/25
Номер провадження: 22-ц/812/747/26 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Доманівського районного суду Миколаївської області від 19 січня 2026 року постановлену під головуванням судді - Єгорової Н.І., в приміщенні того ж суду у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (надалі ТОВ Споживчий центр») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що 19 травня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір (оферти) № 19.05.2025 - 100000285. Відповідно до умов якого, відповідачці був наданий кредит у розмірі 17 000 грн на строк - 140 днів з кінцевим терміном його повернення 05 жовтня 2025 року.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, натомість ОСОБА_1 свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на дату подання позову, утворилась заборгованість у розмірі 47 678, 23 грн з яких: 17 000 грн - тіло кредиту; 21 420 грн - проценти; 1 268, 23 грн - комісія.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 вказану заборгованість на свою користь, а також вирішити питання про судові витрати.

12 січня 2026 року ТОВ «Споживчий центр» подало до суду заяву, в якій просило провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю предмету спору оскільки ОСОБА_1 повністю сплатила заборгованість за кредитним договором.

Ухвалою Доманівського районного суду Миколаївської області від 19 січня 2026 року провадження у справі за позовом ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості закрито. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» 2 422, 40 грн судового збору.

Ухвала суду мотивована тим, що оскільки у даній справі фактично відсутній предмет спору у зв`язку з повним погашенням відповідачкою заборгованості, яку просив стягнути позивач звертаючись до суду з позовом, наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Разом з цим, оскільки позивач просив закрити провадження у справі на підставі того, що ОСОБА_1 повністю розрахувалася за спірною заборгованістю після відкриття провадження у справі, суд вважав необхідним стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати у виді судового збору у розмірі 2422,40 грн.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на її незаконність в частині стягнення з неї судового збору, просила в цій частині ухвалу суду скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом при постановленні оскаржуваної ухвали не було враховано того факту, що ОСОБА_1 мала статус військовослужбовця ЗСУ, а також того, що вона є дружиною військовослужбовця - учасника бойових дій. Вказані обставини не були повідомлені суду, а тому не були ним враховані.

ОСОБА_1 вважає, що суд безпідставно стягнув з неї судовий збір, оскільки не врахував положення п. 12 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», яким передбачено, що військовослужбовці та учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору під час розгляду справ у судах усіх інстанцій.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином. ОСОБА_1 надала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувану ухвала в повній мірі не відповідає.

Звертаючись із позовом до суду позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором (оферти) № 19.05.285 від 19 травня 2025 року, укладений з ТОВ «Споживчий центр» утворилась заборгованість у розмірі 47 678, 23 грн з яких: 17 000 грн - тіло кредиту; 21 420 грн - проценти; 1 268, 23 грн - комісія.

Ухвалою Доманівського районного суду Миколаївської області від 10 грудня 2025 року за позовом ТОВ «Споживчий Центр» було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 10 -00 год 19 січня 2026 року

12 грудня 2026 року через систему «Електронний суд» представник позивача подав до суду заяву про закриття провадження, в зв`язку з відсутністю предмету спору по справі оскільки ОСОБА_1 повністю розрахувалась з ТОВ «Споживчий Центр».

У цій справі суд першої інстанції закрив провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

Ухвала суду в частині підстав закриття провадження у справі не сокаржувалася, а відтак не є предметом апеляційного перегляду.

Питання щодо розподілу судових витрат у разі закриття провадження у справі врегульоване статтею 142 ЦПК України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції керувався нормами частини третьої статті 142 ЦПК України, яка визначає, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Суд першої інстанції встановив, що позивач просив закрити провадження у справі у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 повністю розрахувалася за спірною заборгованістю після відкриття провадження у справі, а відтак стягнув з відповідачки на користь позивача 2 422,40 грн судового збору, сплачено при зверненні з повозом до суду.

Як на підставу звільнення від сплати судового збору відповідачка посилається на те, що вона є військовослужбовцем, а також дружиною військовослужбовця, який має статус учасника бойових дій.

Між тим, апеляційний суд не може погодитись з таким твердженням з огляду на таке.

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.

За положеннями частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 640/7310/19 погодилась із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення особи від сплати судового збору на підставі пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки зміст заявлених вимог свідчить, що вони не пов`язані з виконанням особою військових обов`язків та не стосуються його службових обов`язків.

Крім того, за приписами п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Статтею 22 вказаного Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правничу допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом таких питань.

Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначений у статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Питання щодо застосування положень п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» розглядалось Великою Палатою Верховного Суду в справі №9901/311/19, за результатами розгляду якої 09 жовтня 2019 року було прийнято постанову.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі №545/1149/17 зазначено, що, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти, чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Оскільки ОСОБА_1 є відповідачем у справі за позовом ТОВ «Споживчий Центр» про стягнення заборгованості, що не зачіпає порядку та обсягу соціальних гарантій чи будь-яким іншим чином не стосується соціального і правового захисту її як військовослужбовця та дружини - учасника бойових дій, а відтак ОСОБА_1 не звільняється від сплати судового збору.

Твердження ОСОБА_1 про те, що вона звільнена від сплати судового збору на підставі п.12 та п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» зводиться до неправильного тлумачення норми права.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а відтак ухвала суду першої інстанції в оскаржуваній частині на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Доманівського районного суду Миколаївської області від 19 січня 2026 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст складено 01 квітня 2026 року.